Робърт Грейвс
Велизарий

Превод от английски: Борис Стоянов, 1986

chitanka.info

Предговор от автора

За повечето хора, изглежда, е трудно да направят логическа връзка между героите от същинската класическа епоха и тези от романтичната епоха на средновековната легенда. Крал Артур например принадлежи сякаш на една много по-древна ера, отколкото Юлий Цезар, но християнското му вероизповедание издава, че всъщност той е живял няколко века по-късно.

Взаимното проникване на тези две епохи може да се види от настоящия разказ за благородния Велизарий. Пред нас е един ромейски пълководец, чиито победи са не по-малко римски от тези на Юлий Цезар, а стратегическите му принципи — не по-малко класически. Но по това време армията е претърпяла такива промени, че е станала почти неузнаваема — старият пехотен легион е слязъл най-после от сцената и Велизарий (един от последните римляни, удостоени с консулски сан, и последният, на когото е бил присъден триумф) е всъщност християнски предводител на облечени в брони придворни рицари, почти всички от варварско потекло, чиито лични подвизи съперничат на подвизите на героите от времето на крал Артур. През тази епоха възникват характерни романтични ситуации. Така например вероломни злодеи отвличат пленени девици в мрачни планински замъци (по време на мавърските набези срещу римските владения в Африка), а неговите рицари пришпорват конете си и отиват да ги спасяват с развети знамена и остри копия.

Приказният елемент в разказите за крал Артур е отчасти примитивна сага и народни поверия, отчасти калугерски мистицизъм от много по-късна дата. Но в случая с Велизарий главният източник на сведения за неговия личен живот и за военните му походи не е някакъв хун или гот от домашното му обкръжение (който без съмнение би сътворил един объркан епос, разкрасяван след това векове наред от разни монаси), а образованият му секретар, сирийският грък Прокопий от Кесария. Прокопий в общи линии е здравомислещ автор с добро класическо образование, също както и Агатий, който разказва за последните военни подвизи на Велизарий, така че тук няма никакви романтични изопачавания, какъвто е случаят с крал Артур. Историческият крал Артур е бил, както изглежда, незначителен британски владетел, предводител на разнородна по своя произход конница, когото римляните оставили на собствената му съдба, след като оттеглили редовната си пехота от британските гарнизонни градове в началото на пети век. Ако неговият хроникьор беше като Прокопий, великаните людоеди, вълшебните кораби, магьосниците и кръвожадните чудовища нямаше да фигурират в разказа, освен може би като странично изложение на британските митове от онова време. Вместо това щяхме да имаме няколко трезво написани глави от военната история на късната Римска империя — за благородния опит на Артур да запази последните остатъци от християнската цивилизация в западните области, попаднали под натиска на езическото нашествие. И Артур щеше да язди едър кавалерийски кон, а не вълшебен жребец, чиито крила го отнасят към хилядолетното царство Христово.

Велизарий е роден в последната година от злощастното пето столетие (столетието на крал Артур), през което англосаксите опустошили Южна Британия, вестготите — Испания, вандалите — Африка, франките — Галия, остготите — Италия. Той умрял в 565 г., пет години преди раждането на пророка Мохамед.

Там, където стигналите до нас хроники са оскъдни, бях принуден да запълвам празнотите с литературна измислица, но обикновено тя има определени исторически съответствия, така че ако описанието не е достатъчно точно, то поне не е далеч от истината. Любовният триъгълник Велизарий-Антонина-Теодосий може би изглежда измислен, но всъщност е заимствуван с много малки изменения от „Тайната история“ на Прокопий. Разказите за политическите борби от VI век на хиподрома и сред духовенството също не са преувеличени.

Единственият измислен образ е вуйчото на Велизарий — Модест, един доста разпространен тип начетен ромей от епохата на фалшивия блясък. Двата итало-готски документа, приведени в текста, са автентични.

Опасявах се, че разказът ми за свалянето на папа Силверий от Антонина би могъл да предизвика възражения. Апологетите на католицизма се придържат към версията на африканския историк Либерат, съгласно която обвинението срещу Силверий, че е предал Рим на готите, било скалъпено от Антонина по заповед на императрицата, а Велизарий бил съучастник в това престъпление. Това изложение на събитията е в противоречие с характера на Велизарий, а Либерат, в чийто летопис има най-малко един анахронизъм, е заел страната на Силверий, подтикван вероятно от омразата си към новия папа Вигилий. Лично аз отдавам предпочитание на версията на Прокопий, който е бил в Рим по онова време и макар да признава, че Теодора е била в дългогодишен конфликт със Силверий, като дори намеква, че след свалянето си той бил убит по нейно нареждане, явно го смята за виновен. Така или иначе, според историка Анастасий Силверий е бил избран чрез подкуп и по всеобщо признание е извършил веднъж предателство в полза на крал Витигес. Очевидно възмущението на църквата, че жени като Теодора и Антонина са се намесили в църковните работи, е изиграло решаваща роля за по-късното канонизиране на този съмнителен светец и мъченик (20 юни).

Номизмата през царуването на Юстиниан е имала приблизително днешната стойност на една английска лира или на пет американски долара. Разстоянията са дадени в римски мили, които са почти равни на английските. Географските названия са осъвременени в случаите, когато това ги прави по-разбираеми.

Картите са съставени от Ричард Криб. Трябва да изкажа благодарност на Лора Райдинг за голямата й помощ при подобряването на езика и стила.

1938 г.

Робърт Грейвс

Глава първа
Детството на Велизарий

Когато Велизарий бил на седем години, овдовялата му майка го предупредила, че е вече време да се раздели с нея, с прислугата и с тяхното имение в тракийския град Чермен и да тръгне на училище в намиращия се на няколко километра Адрианопол, където негов наставник щял да бъде брат й, достопочтеният Модест. Тя го накарала да се закълне в Свещеното писание — тъй като била православна християнка, — че ще изпълни обета, даден от негово име от кръстниците му, които били починали неотдавна. Велизарий се заклел, като се отрекъл от светските съблазни, от плътта и от нечестивия.

Аз, авторът на тази гръцка хроника, съм човек със скромно положение, обикновен слуга, но почти целият ми живот премина в служба на Антонина, съпруга на същия този Велизарий, за това трябва да се отнасяте с доверие към написаното от мен. Иска ми се да започна, привеждайки мнението на моята господарка Антонина за положената, в Чермен клетва: тя намираше за крайно неразумно обвързването на малки деца с духовни обети от такова естество, тъй като те не са ходили още на училище и не познават ни най-малко света на мъжете, жените и духовниците. Това е също толкова противоестествено, казваше тя, колкото и налагането на някакво телесно ограничение в най-ранна детска възраст, например да се кара детето винаги да носи със себе си някой малък дънер или никога да не завърта глава, като вместо това извива цялото си тяло или движи само очите си, без да мърда главата. Подобни изисквания биха създали големи неудобства, няма две мнения по този въпрос, но далеч не толкова големи, колкото тържественото отричане от светските съблазни, от плътта и дявола, извършено от един млад благородник, предопределен да служи на негово свещено величество императора на източните ромеи, който царува в Константинопол. Защото щом момчето престане да бъде дете, има две възможности: или изкушенията стават твърде големи и то нарушава обета си, измъчвано от горчиво разкаяние и загубило вяра в моралната си устойчивост, или също така нарушава дадения обет, но без да изпитва разкаяние, тъй като светските съблазни, плътта и дяволът му изглеждат много примамливи и тогава то загубва всякакво чувство за тържествения характер на една клетва.

Но Велизарий бил такова изключително дете, а по-късно бе и такъв изключителен мъж, че никакви трудности не бяха в състояние да го смутят особено. Да се върнем към абсурдния пример, употребен от моята господарка: той лесно би привикнал да не върти никога главата си и при това щеше да направи този свой навик да изглежда като проява на благородство, а не на скованост. Или пък щеше да носи навсякъде своя дънер, сякаш е най-удобният и необходим предмет на света — оръжие, столче или възглавница, — и би направил дори много модно в столицата носенето на красиво издялани и инкрустирани парчета дърво. И без съмнение тази мода нямаше да бъде по-глупава или по-сляпа от повечето модни привички на младите контета, спадащи към съперническите партии на хиподрома, както и от много други модни течения, появили се на сцената и слезли от нея в течение на това изнурително столетие — модни течения в областта на брадите, мантиите, клетвите, играчките, благовонията, хазартните игри, позите при плътските удоволствия, проявите на нежност, възбуждащите средства, религиозните спорове, мощехранителниците, кинжалите, захаросаните плодове.

Велизарий във всеки случай дал тази опасна клетва със същото простодушие, с което някога младия Тезей от Атина се заклел на овдовялата си майка да отмъсти за бащината си смърт[1] на чудовищния Минотавър от Критския лабиринт, който се хранел с човешко месо.

Дали той е останал верен на тази своя клетва, отсъдете, след като прочетете настоящия разказ. Но мога да ви уверя, ако сте от християните аскети, че Велизарий беше много далеч от вашите идеи и не обичаше никак догмата. Когато стана господар на голям дом, той забрани всякакви богословски спорове между неговите стени като безполезни за душата и пагубни за семейството. Тази идея бе първоначално на моята господарка Антонина, но след време той я прие като своя и дори епископите и абатите, когато гостуваха в неговия дом, бяха принудени да се съобразяват с тази забрана.

И така, това била първата му клетва; втората положил пред своя василевс — стария император Атанасий, при чието царуване се бе родил и след това пред двамата му наследници; третата клетва бе дал на моята господарка Антонина, вричайки й се в съпружеска вярност. Тези забележки са нещо като увод към творбата, която пиша сега на преклонна възраст в Константинопол в лето господне 571-во, или в 1306-та година от основаването на град Рим.

Велизарий е роден в лето господне 500-о и майка му смятала този факт за прокобен. Защото тя вярвала, че сатаната е получил правото да властвува над тази земя в течение на едно хилядолетие, като след изтичането на този срок човечеството ще постигне окончателното си спасение, така че годината на раждане на нейния единствен син се падала според нея точно в средата дългата мрачна нощ, разделяща първия ден на светлината от втория. Но аз, Евгений Евнух, заявявам открито, че считам подобни схващания за суеверни и съвсем недостойни за един разумен човек, а и моята дълбоко почитана господарка Антонина беше на същото мнение по тези въпроси.

И така, младият Велизарий се сбогувал с майка си и слугите, които (роби и свободни, заедно с децата и старците) наброявали около 200 души, възседнал расовото си бяло конче и се отправил към Адрианопол. Придружавали го Йоан, синът на управителя на имението, арменче на същата възраст, което било нещо като заместник на Велизарий в малката частна войска от живеещите в имението деца, и Палеолог, гръцкият учител, който ги бил научил вече на елементарно четене, писане и смятане, както и двама роби тракийци. Палеолог не носел оръжие, но робите имали мечове, а Велизарий и Йоан Арменеца били въоръжени с леки, подходящи за тяхната възраст лъкове и с няколко остри стрели. Тези момчета си служели вече много умело с лъковете както пеша, така и на кон, но това не изненадвало никого. Защото арменците са яко племе, а Велизарий беше от славянско потекло, за което говори и името му, произлизащо от Белий Цар. Славяните езичници, които живеят отвъд река Дунав, са големи майстори на лъка и великолепни ездачи. Родът на баща му се заселил в Чермен преди сто години, ромеизирал се напълно и стигнал до втория от трите ранга на благородство.

От Чермен те поели през полята, а не по главния път от Константинопол за Адрианопол, който минава недалеч от селото. На няколко пъти Велизарий и Йоан, с разрешението на своя учител, се отбивали встрани да гонят дивеч и Велизарий сполучил да убие един заек и по този начин осигурил вечерята им в хана, където смятали да пренощуват. Този хан бил малък и не много посещаван. Старата ханджийка била изпаднала в дълбоко отчаяние: неотдавна съпругът й бил убит от един откършил се брястов клон, докато работел на лозето си, а веднага след това избягал робът им, задигайки единствения кон в конюшнята — кой го знае къде се бил запилял. Останала й само една невръстна робиня, която се грижела твърде неумело за добитъка и лозето, докато тя самата работела в къщата. Пътниците си дали сметка, че в този хан от тях се очаква сами да си набавят храна и сами да я сготвят. От двамата им роби единият бил носач, силен и неустрашим, но напълно неспособен да се нагърби с някакви необичайни задължения, а другият, Андрей, бил юноша, обучен за теляк в банята. Никой от тях не можел да приготви заек. Палеолог изпратил носача да събере дърва за огъня и да извади вода и наредил на Андрей да изтърка мазната маса с пясък. Самият той одрал и нарязал заека, който скоро закъкрил на огъня в едно гърне с дафинови листа, зеле, ечемик и малко сол. Йоан Арменеца разбърквал гозбата с рогова лъжица.

Велизарий казал:

— Имам един пакет с черен пипер от Цейлон, който майка ми изпраща като подарък за вуйчо Модест. Обичам индийския пипер — много приятно щипе небцето. Няма да накърня много подаръка, ако смеля няколко зърна в малката ръчна мелничка, която нося заедно с него, за да подправя нашата заешка супа.

Той отворил дисагите, извадил пакетчето с пипера и мелничката и започнал да мели. Тъй като бил още дете, Велизарий смлял доста повече, отколкото било необходимо за петима души, когато Палеолог, който го наблюдавал през цялото време, не извикал:

— Дете мое, та този пипер ще стигне за един циклоп!

И докато заекът се варял, Палеолог им разказал историята за Одисей в пещерата на циклопа, която те не били чували дотогава — как героят запалил подострения край на един голям кол, как напоил циклопа с вино и как извадил единственото му око с пламтящия връх. Двете момчета и робите го слушали и се смеели, защото, докато цитирал драмата на Еврипид, Палеолог много забавно имитирал ранения циклоп. След това те сложили масата за трима — робите щели да се нахранят по-късно сами — и напълнили чашите с вино от една опушена глинена кана, която намерили в шкафа. Робът Андрей нарязал хляба с ловджийския си нож.

Най-после вечерята била почти готова — само заекът трябвало да поври още няколко минути. Палеолог добавил в гърнето две-три лъжици вино, една-две щипки пипер, клонче розмарин и малко киселец, който старицата донесла от задния двор. Непрекъснато опитвали супата с роговата лъжица. Запалили четири лоени свещи и Андрей имал задължението да почиства фитилите им от нагар. Но точно в този момент на всеобщо задоволство откъм вратата се разнесъл голям шум и вътре нахлули шестима въоръжени грубияни — азиатски гърци, ако се съди по говора им, — които развалили всичко.

Със себе си мъкнели един прилично облечен младеж с кротко лице, който бил с вързани ръце и крака и не можел да ходи. Приличал на заможен занаятчия или търговец. Предводителят на групата, едър здравеняк, носел пленника на рамо като чувал брашно и го захвърлил в ъгъла до огнището — предполагам, защото това било най-отдалеченото от вратата място, ако му хрумнело да побегне. Младежът бил просто отчаян и явно очаквал да бъде убит. Името му, както се разбрало по-късно, било Симеон, жител на тази област. Земляците му хвърлили жребий и на него се паднало да отиде от тяхно име при един едър земевладелец, наречен Йоан Кападокиеца, с молба да си плати поземления данък или поне част от него — едно задължение, което въпросният богаташ отдавна отбягвал. Областта трябвало всяка година да внася в императорската хазна определена сума в злато, а земите на Йоан Кападокиеца били оценени значително под истинската им стойност, но независимо от това дължимият от него данък възлизал на една трета от общата такса, събирана от цялата област. Поради лошите реколти и един неотдавнашен набег на българските хуни, както и поради силно завишената данъчна оценка — правителството им предоставило за използване негодни участъци земя, само мочурища и камънаци, но ги оценило като хубава орна почва — местните жители били тъй затънали в дългове, че щели направо да се разорят, ако Йоан Кападокиеца не благоволял да плати своя дял. Но той винаги отказвал. Разполагал с щяла свита въоръжени мъже, повечето кападокийци като нахълталите шестима юначаги, и те обиждали и биели представителите на местните жители, когато идвали в замъка му да го молят да плати своята част.

В моя разказ ще има, изглежда, много Йоановци, освен споменатите вече Йоан Арменеца и Йоан Кападокиеца, тъй като това име се приема най-често от новопокръстените в християнска вяра чужденци (в чест на Йоан Кръстител или на Йоан Евангелист) или се дава на робите от господарите им християни. То се среща често и при евреите, където всъщност се е появило за първи път. Ето защо ние ще различаваме различните Йоановци или по родното им място, или — ако това се окаже недостатъчно — по обичайните им прякори, като Йоан Копелето, Йоан Лакомника или Йоан Кървавия. Но в моя разказ има само един Велизарий той е толкова необикновен, колкото и самото му име.

Постепенно от хвалбите на кападокийците и от вайканията на злочестия Симеон се изяснило, че той се отправил смело с група доброволци към замъка на Йоан Кападокиеца, решен да го принуди да изплати поне част от дълга си, но бил нападнат при караулното от въоръжените с мечове и тояги стражи. Групата веднага се разбягала и изоставила Симеон, който бил пленен. Тогава самият Йоан Кападокиеца, който прекарвал есента в лов за дивеч и птици в своето имение, излязъл важен-важен и попитал десетника на стражата кой е този човек. Всички се поклонили дълбоко на Йоан, който изисквал от тях такова уважение, каквото обикновено се полага на един патриарх или управител на диоцез, и отговорили: „Чудак някакъв, бирник, ако ваша милост благоволи.“ Йоан Кападокиеца извикал: „Измислете му тогава такава чудата смърт, че никой бирник да не посмее вече да ме безпокои в тракийските ми владения!“ При тези думи шестима от стражите, предвождани от десетника, вързали ръцете и краката на Симеон, метнали го на един кон и незабавно тръгнали, надявайки се да угодят на своя господар.

Докато яздели, започнали да обсъждат какъв край да отредят на своя пленник. Десетникът подканил хората си да дадат предложения. Един от тях казал: „Да вържем камък на шията му и да го хвърлим в някое блато.“ Но Симеон запротестирал шумно: „Грях пред Бога е да се трови водата. Моето разлагащо се тяло ще пръсне зараза. Освен това тази смърт съвсем не е чудата — това е обикновеният начин, по който робините постъпват с новородените кутрета. Измислете нещо друго!“ Десетникът се съгласил, че Симеон има право и те продължили пътя си.

Тогава друг кападокиец предложил да го вържат за някое дърво и да го надупчат със стрели. Но Симеон пак ги прекъснал: „Нима искате да извършите светотатство, като осъдите един най-обикновен бирник на същата смърт, която е приел великомъченик Себастиан Милански?“ Това възражение също им се сторила основателно и те продължили да яздят. Трети предложил да го набият на кол, четвърти — да го одерат, а петият поискал да го заровят жив. Но всеки път Симеон отхвърлял с презрение тези предложения и ги: уверявал, че господарят им непременно ще ги накаже, ако се върнат и му доложат, че са го умъртвили по такъв обикновен и жалък начин. Десетникът застанал на негова страна и казал: „Ако ни посочиш някаква достатъчно необикновена смърт, ще ти бъда наистина благодарен и ще наредя желанието ти да бъде изпълнено“.

Симеон отвърнал: „Накарай господаря си да плати своя дълг доброволно. Тогава, можеш да бъдеш напълно сигурен в това, аз ще умра от учудване и в хрониките на диоцеза Тракия няма да може да се намери разказ за по-странна смърт от тази.“

Десетникът го ударил през устата заради проявената наглост, но продължавал да се колебае какъв вид смърт да му избере. Започнало да вали, кападокийците забелязали светлината в хана, завързали конете си в конюшнята и влезли да изпият по чаша вино и да продължат обсъждането.

Палеолог ги чул да споменават името на своя господар, известен като злобен и свадлив човек, затова решил да не предприема нищо, което би могло да предизвика неговите хора. Попитал ги дали ще му направят честта да приемат да ги почерпи с вино.

Недодяланият десетник не отговорил нищо, но тъй като се намирал близо до гърнето, от което се разнасяла вкусна миризма, той се обърнал към другарите си и казал:

— Имаме късмет, момчета! Този брадат старец е предвидил нашето пристигане и ни е сготвил заек.

Палеолог се престорил, че приема това като шега. Той казал на десетника:

— О, най-достоен от гърците, този заек няма да стигне за десет възрастни мъже и две момчета, едното от които освен това е благородник. Но ако ти и най-много още един от твоите хора ни направите честта да се присъедините към нас…

Десетникът отвърнал:

— Нагло брадато старче, много добре знаеш, че този заек не е ваш. Той е краден и без съмнение принадлежи на моя господар Йоан, така че не ви се полага да вкусите от него. Нещо повече, когато се навечеряме, ще ми платиш глоба за вашата кражба, която ще предам на господаря. Ще ми дадеш десет номизми или толкова, колкото намеря в джобовете ви. А колкото до твоя благородник, той ще ни прислужва. Момчета, пазете вратата! А сега вземете оръжието от двамата роби!

Палеолог разбрал, че всяка съпротива е безсмислена. Той казал на Андрей и на носача да предадат оръжието си доброволно и те го направили. Но Йоан Арменеца и особено Велизарий, който бил убил заека и изгарял от желание да го опита, изпаднали в голяма ярост, макар и да не казали нищо. Изведнъж Велизарий си спомнил за пещерата на циклопа и решил да напие тези главорези, за да могат по-лесно да се справят с тях, ако се стигне до бой.

Той започнал да изпълнява ролята на виночерпец най-учтиво, като им наливал само чисто вино без вода и казвал:

— Пийте спокойно, велможи, виното е хубаво и никой няма да ви иска пари за него.

И понеже супата била станала много люта от пипера, кападокийците изпили повече вино, отколкото биха погълнали при други обстоятелства. Те вдигнали тост за него, като го нарекли свой Ганимед[2], и поискали дори да го целунат, но той им се изплъзнал. Тогава един от стражите станал и отишъл в кухнята, хванал младата робиня и започнал да й смъква робата, но тя избягала от къщата и се скрила в храстите, където пияният войник не могъл да я намери, затова бил принуден да се върне.

Кападокийците започнали да спорят на пияна глава по въпросите на религиозната догма. Това е болест на века. Когато се срещнат, да речем, селяни, човек очаква те да поведат разговор за добитъка и посевите, ако са войници — за битки и за военните си задължения, а ако са блудници — за дрехи, средства за разкрасяване и за успехи сред мъжете. Но не, щом се съберат двама или трима, в кръчмата, в казармата, в публичния дом или където и да е другаде, те веднага започват да обсъждат с вид на много учени някоя от трудните тези на християнската доктрина. А тъй като главните спорове на различните християнски църкви винаги са се водели около божествената природа на Христа — тази най-изкусителна тема за философски дебати, — пияните кападокийци започнали, разбира се, и то не без богохулство, да постулират същността на Светата Троица и по-специално на второто й олицетворение — Сина. Те всички били православни християни и сякаш се надявали Палеолог да почне да спори с тях. Но той не го направил, защото споделял техните схващания.

Симеон обаче скоро се проявил като монофизит[3]. Сектата на монофизитите имаше силно влияние в Египет и Антиохия и през последните няколко десетилетия бе създала големи опасности за империята. Защото императорите в Константинопол бяха принудени да избират между възможността да обидят римския папа, който беше признат наследник на апостол Петър и бе осъдил сектата като еретическа, или да обидят египтяните, от чиято добра воля зависеха житните доставки на Константинопол. Някои императори кланяха към първата страна, други — към втората, а трети се опитваха да намерят някаква база за компромис. Тези спорове станаха причина за опустошителни бунтове, войни и разпри между различните църкви, а по времето, което описвам, бе възникнала явна схизма между източната и западната църква. Властвуващият император Анастасий беше склонен да подкрепи монофизитите, затова гражданинът Симеон, в стремежа си да ядоса кападокийците натрапници, поставил знак за равенство между лоялността си към императора и своя монофизитизъм.

Те се оказали безсилни пред красноречието на Симеон, макар че всички крещели в един глас, затова се обърнали към Палеолог да защити, в качеството си на учен, православната вяра, което, той сторил с готовност. Йоан Арменеца, подтикван от Велизарий, продължавал да ги налива с вино по време на целия спор.

Палеолог се позовал на думите на папа Лъв, които не помня, ако изобщо съм ги чувал някога, но които сигурно са били горе-долу в смисъл, че Синът Божи не е само бог, както твърдят побърканите акуанити, нито само човек, както ни уверяват нечестивите плотинианци[4], а още по-малко човек, на когото не са присъщи всички атрибути на божествеността, както считат глупавите аполинариани[5], и че всъщност съчетава неразделно двете същности, човешка и божествена, както се вижда от думите: „Аз и Отец едно сме“, а също и: „Моят Отец е по-голям от всички“, и че човешката природа, по която Синът отстъпва на Отца, не накърнява божествената му природа, по която Синът е равен на Отца.

Кападокийците поздравили шумно Палеолог за изложението му, като взели да чукат с чашите си по масата и да блъскат с дървените си купи. Те не забелязали, че Велизарий се е вмъкнал под масата и започнал да завързва краката им с парче яко въже — не толкова стегнато, че да не могат да ги размърдат, като им се схванат, но достатъчно, за да им причини големи неудобства, ако се опитат да станат всички едновременно, тъй като ги бил навързал в тесен кръг.

Тогава Симеон се надсмял на Палеолог и изтъкнал, че да се отхвърли погрешната доктрина на акуанитите, алолинарианите или плотинианите съвсем не означава да се формулира вярната теза, че ако един свещеник е избран за папа римски, това не му дава правото да бъде главен съдник по въпросите на християнската вяра и че един папа може по политически причини да каже и да направи някои неща, които да са както против неговия бог, така и против неговия император. Симеон казал също, че природата на Сина не може да се цепи на две като дънер с брадва. Деянията и страстите на Сина не са нито само божествени, нито само човешки, а и двете неща едновременно — богочовешки. Така например Синът бе минал по водата в Галилея, което представлява акт, осъществен чрез плътта, но надхвърлящ законите, присъщи на плътската природа.

Дотук и двете версии, които чух по-късно във връзка последователността на описваните от мен събития, си съвпадат напълно, но на това място се появява едно различие. Нека разкажа първо случката така, както я чух много години по-късно от един жител на Адрианопол — по неговите думи той я бил научил от най-големия син на Симеон.

Според този адрианополец Симеон завършил изложението си със следните думи: „Прочее по този въпрос папа Лъв отбелязва (мога да цитирам точните му думи): «Ardescat in foco ferrum. Sunt vincula mea solvenda. Mox etiam pugionibus et pipere pugnandum est. Tace!»[6] Как може да давате ухо на такова пълно безумие, мъже на Кападокия?“

Началникът на кападокийците се направил, че разбира латински, и без много да мисли, извикал: „Благословен да бъде папа Лъв, който е произнесъл тези мъдри слова. Всяко от тях е самата истина. Ти сам опроверга себе си!“ Никой от тях не разбрал, че по този начин Симеон успял да съобщи тайно на Велизарий да нажежи ръжена в жарта, да го развърже и да се приготви за бой с кинжали и пипер.

Но според версията, която чух преди няколко години от Андрей, сам Велизарий произнесъл латинската фраза, с която уж опровергал Симеон, като извикал: „Ardescit in foco ferrum manibus tuis propinquum. Vincula solvum. Mox etiam pugionibus et pipere pugnabitur!“[7], а невежите кападокийци (по разказа на Андрей) поздравили момчето като смел защитник на правата вяра. Всъщност тези думи на Велизарий, ако изобщо са били казани, уведомявали Симеон, че ръженът е сложен вече да се нажежава в жарта недалече от ръцете му, че ей сега ще го развърже и че скоро ще се почне бой с кинжали и пипер.

Против версията на Андрей говори добре известната склонност на старите хора да изопачават младежките си преживелици, особено когато разказват за някой човек, който впоследствие е добил широка известност. Така например свети Матей научил от някакви стари клюкари, че детето Иисус съживило веднъж едно врабче по времето, когато играели заедно, и разказал за това във втората си проповед наред с други чудеса, като например това, че Младенецът бил говорил и от утробата на майка си и отправял укори към пастрока си Йосиф. Но в полза на тази версия мога да посоча обстоятелството, че тя стигна до мен не от трета, а от първа ръка и че познавах Андрей като човек, който заслужава доверие. Не може да се приеме и възражението, че такова малко момче, каквото е бил тогава Велизарий, едва ли е могло да говори добре латински, истински римски латински, тъй като това всъщност е бил майчиният му език. Бащата на майка му бил римски сенатор, който напуснал Италия заедно със семейството си петдесет години преди описваните събития, когато вандалът варварин крал Гензерих плячкосал храмовете и домовете на патрициите в Рим. Той дошъл в източните части на Римската империя за повече сигурност и семейството му запазило своя добър латински език. Така Велизарий владеел вече три езика: местния тракийски диалект, говорен в имението, латински, на който майка му и нейният домашен свещеник винаги разговаряли с него, и гръцки — езика на Източната империя, който още не говорел достатъчно гладко.

Но който и да е играл ролята на военачалник в този случай, битката се развила по следния начин. Първо Велизарий срязал тайно въжетата на Симеон с кинжала си. Кападокийците не го забелязали — те били вече свършили с месото, но продължавали да седят на трапезата и да пият. След това, като смушкал с лакът Йоан Арменеца, Велизарий грабнал цяла шепа от смляния пипер, приближил се до масата и го хвърлил бързо в лицата им, с което и шестимата били заслепени, Симеон изревал и рипнал, размахвайки нажежения до червено ръжен, който Велизарий бил поставил, в огнището, а тракийците — Андрей и носачът — се втурнали да вземат оръжията си, захвърлени недалеч от тях.

Кападокийците изревали като бикове от болка й безпомощна ярост. Те били пияни от виното, с вързани крака, ослепени от пипера и омаломощени от бурни кихавици. При първото си нападение Симеон нанесъл страшни удари по главите на двама от стражите с нажежения ръжен, така че, макар и Палеолог да не взел никакво участие в борбата, кападокийците били вече само четирима срещу петима. Нападателите издърпали столчетата им и те се проснали, на земята. Момчетата и робите се изправили над тях е извадени мечове и кинжали. Симеон побързал да донесе няколко хамута от конюшнята и един по един ги завързал всичките — по занаят той бил сарач и връзвал много сръчно възли. При всеки възел изричал по един монофизитски аргумент, придружен от изрази като: „Измъкни, се от тази логическа връзка, господарю, стига да можеш!“ или: „Този текст се врязва плътно в съзнанието ти, нали?“

Те започнали жално, да се молят:

— Христа ради, добри човече, донеси, вода и гъба, че иначе ще ослепеем от този огнен прах!

Но Симеон запял с мощен глас химна на серафимите с онези добавки в монофизитски стил, причинили раздори, бунтове и кръвопролития в много християнски църкви. Когато всички били здраво завързани, Симеон ги уведомил, че Христос иска от него да прощава на своите врагове, и внимателно изтрил възпалените им очи с гъба, като повтарял:

— В името на Христа, Едноприродния!

И те трябвало да му благодарят.

Когато Симеон научил от Велизарий как е замислил битката, той се обърнал към Палеолог и казал:

— Помислих, че ставам свидетел на истинско чудо, и затова не се удивих много, както и пророк Валаам не е проявил голямо удивление, когато магарето му изведнъж проговорило в Името Божие. Защото за Господа Бога всичко, е възможно и човек не бива да се учудва повече на такива явни нелепици, като говорещи магарета или засищането на пет хиляди души с храна за една дузина (и то така, че да остане от нея), отколкото на естествения магарешки рев или на естествената гладна смърт на хората, чийто град е останал без храна. Защото в единия случай ние имаме бога, чиято същност е да надхвърля рамките на възможното, а във втория имаме природата, чието предназначение е да се подчинява на законите, които Бог е дал на всички живи твари и на човека. Но случаи като днешния с право предизвикват нашето учудване, защото тук природата е надминала себе си без каквато и да било божествена или демонична помощ. Ако това момче оцелее до възмъжаването си, от него ще излезе първокласен военачалник — то притежава шестте най-важни дарби за това: търпение, храброст, изобретателност, умението да командува войските си, да съчетава различни видове оръжие в нападение и да избира правилно момента за решителния удар. Аз бях в кавалерийското попълнение по време на персийските войни и съм срещал както добри, така и лоши пълководци. Така че имам опит.

Палеолог отвърнал:

— Но ако не прибави към всички тези дарби и скромността, нищо няма да излезе от него.

Една посвоему мъдра забележка — тази седма добродетел би трябвало наистина да увенчава останалите шест.

Заекът бил изяден, както и почти всичкият пресен хляб, но в торбите с припасите им бил останал сухар и малко наденица, така че не си тръгнали гладни. Страхували се да пренощуват в хана, тъй като някой можел да вдигне под тревога замъка на Йоан, затова вързали кападокийците и ги качили на конете им — Симеон и робите били натоварени да водят по двама от пленниците. Старата ханджийка била избягала от дома си, щом боят започнал, а когато се върнала и заварила тези грубияни укротени, признателността й не знаела граници, сякаш й били направили лична услуга. Независимо от това нашите приятели я възнаградили богато.

Велизарий яздел начело заедно с Палеолог, а Йоан Арменеца изпълнявал ролята на ариергард. Призори спрели да починат в някаква гора, където един от кападокийците умрял от раните по главата си. Останалите проклинали и ругаели безспир, но не направили опит да избягат. По-късно през същия ден те стигнали в Адрианопол без повече приключения и Симеон предал кападокийците на съдията. Земляците на Симеон го посрещнали с радост и учудване, тъй като групата доброволци била съобщила за неговото пленяване.

Кападокийците били заведени в затвора, където трябвало да чакат, докато Йоан ги откупи. Не можели да бъдат обвинени в убийство, нито в каквото и да е друго, освен в открадването на един сготвен заек, понеже не било много ясно дали са възнамерявали да приведат в изпълнение кръвожадните разпореждания на Йоан. Йоан изпратил писмо, в което обяснявал, че е бил в правото си да задържи и да изгони Симеон, тъй като той бил нарушил най-дръзко границите на неговите владения.

Съдията не можел да обвини Йоан в някакво престъпление, защото се страхувал да не раздразни други крупни земевладелци. Той знаел също така, че за Йоан е въпрос на чест да не допусне да бъдат наказани неговите слуги и сънародници. От друга страна, съществували сериозни доказателства както срещу господаря, така и срещу неговите хора. Така се стигнало до миролюбиво съглашение, по силата на което стражите били освободени пред очите на всички, а Йоан заплатил тайно повече от половината от своя дълг, възлизащ на двеста либри злато (над четиринайсет хиляди номизми). По този начин Йоан спасил честта си, а местните жители били спасени от разорение. Същият този Йоан Кападокиеца, чиято алчност, злоба и фарисейска набожност направили силно впечатление у един толкова млад човек, стана по-късно началник на дворцовата стража и главен снабдител на войската и в качеството си на такъв създаде много пречки на Велизарий.

След това Велизарий, Йоан Арменеца, Палеолог и двамата роби отишли във вилата на вуйчото на Велизарий — Модест, водени от Симеон, който го познавал отпреди. Тя се намирала вън от града, близо до един поток с пъстърви и сред хубава гора. Велизарий приветствувал вуйчо си, който бил висок слаб човек, лишен от войнственост и с подчертана склонност към литературата, и му предал остатъка от пипера. Момчето било прието радушно, заедно с Йоан Арменеца и Палеолог. Заговорили на латински и Модест изслушал разказа за битката. Той отбелязал:

— Чудесно, племеннико, чудесно! Твоят замисъл е следвал най-добрите римски традиции — традициите на Марий[8], Метел[9] и Мумий[10]. Но латинският ти съдържа голям брой варварски думи и фрази, произнесени сякаш от грухтящата муцуна на някой африкански носорог — те дразнят слуха ми. Ще трябва да ги изкореним и да ги заместим с култивирания и елегантен език на Цицерон и Цезар. Моят приятел Малт, чието училище ще посещаваш, е за щастие човек с много вкус и голяма ерудиция. Той ще ти обясни разликата между добрия латински на благородните езичници и вулгарния диалект на калугерите плебеи.

Всъщност така би изглеждало казаното от него, ако се преведе на ясен език. Но Модест никога не си позволяваше и най-малката забележка, без да я забули с някоя общоприета литературна алюзия, с парадокс или с игра на думи, или и с трите заедно, така че за Велизарий било много трудно да го разбира. Дори аз самият предпочитам да не възпроизвеждам предвзетите фрази, с които си кълчеше езика, защото няма друга безсмислица, толкова абсурдна, че да ги предаде с чест — ако изобщо заслужават някаква чест. Работата е там, че докато гръцкият език е гъвкав и пластичен, подходящ за неочакваните обрати на метафората и за хумора на комедията, латинският е вдървен и не особено податлив за такава употреба. Някой бе нарекъл латинската реторика „фалцет за изпълнители на женски роли“.

Училището на Малт се намираше в самия център на Адрианопол — то не беше от тези килийни училища, където образованието е мизерно сведено до хляба и водата на Свещеното писание. И хлябът, и водата са необходими, но телесното недохранване, наблюдавано при затворниците или бедните селяни, подложени на тази диета, съответствува на духовното недохранване на някои свещенослужители. Те могат да кажат наизуст без нито една грешка цялото родословно дърво на юдейския цар Давид, чак до времето на Потопа и Девкалион[11], а дори и по-назад — до Адам, или да възпроизведат цели глави от посланията на свети Павел тъй гладко, сякаш са написани в римувани стихове, но във всички останали области са невежи като риби или птички небесни. Веднъж, когато бях заедно с моята господарка Антонина в Равена, Италия, се натъкнах на един епископ, който явно не разбра, че споменавайки името на добродетелния Еней, тя има предвид троянския герой и неговото предателство по отношение на картагенската царица Дидона. Аз, Боже опази, съвсем не претендирам за ученост, защото съм само слуга и единственото си образование дължа на това, че съм присъствувал на разговорите между интелигентни хора. И все пак бих се срамувал да се призная за толкова невеж, колкото се оказа този епископ. Той нямаше никакво понятие за какво говори моята господарка.

— Еней ли? — повтори той. — Еней? Много добре познавам съответното място от Деянията на апостолите, но повярвай ми, сестро во Христе, там няма да намериш никакъв оригинален текст, нито пък отпратка от някой добре осведомен коментатор, от която да се вижда, че добродетелният Еней от Лида, когото апостол Петър излекувал от паралич (макар че бил на легло от осем години), е посещавал след това някаква си картагенска царица Дидона, а какво остава да говорим за предателство!

В училището на Малт, което беше под имперски надзор, се изучаваше, разбира се, и Свещеното писание — нали и отрупаните с лакомства маси също не минават без хляб и вода. Главното меню обаче се състоеше от добрите латински и гръцки автори. Подобна литература поощрява учениците да се изразяват по-точно, което ще рече и да мислят по-ясно, а освен това разширява неимоверно много познанията им по история и география и ги запознава с обичаите на другите народи. Известна ми е тезата, че войниците не трябвало да се образоват, понеже най-силните варварски племена, като готите и франките, чиито първенци са всички без изключение професионални войници, презирали книжната ученост. Но пословицата „образованието разваля войника“ се отнася според мен само до обикновените редници, а не до военачалниците. Във всеки случай нито една нация в света не е дала, доколкото ми е известно, някой прославен пълководец, който да не е имал известно образование или, ако то му е липсвало, да не е съжалявал за това.

По-късно Велизарий споделяше със своите приятели, че от описанието на дългата война между Атина и Спарта, дадено от Тукидид[12], както и от разказа на Ксенофонт[13] за военните действия в Персия (и двете книги са били изучавани и обсъждани в училището на Малт в Адрианопол) е научил повече неща за принципите на военното изкуство, отколкото по време на обучението си във военната академия на Константинопол. В тази академия се изучава строева подготовка и проста тактика, както и използуването на обсадни машини, задълженията на военачалниците и военният етикет — тоест по-нисшето военно изкуство. Висшето изкуство се състои в стратегията, в използуването на гражданската власт и на политиката в помощ на военните цели и преди всичко в онова умение, което Велизарий усвои до съвършенство — умението да вдъхва любов, доверие и подчинение у своите войници, което превръща една обикновена сбирщина в добре обучена армия. Според Велизарий стратегията е един вид приложна география и по-късно той изразходва големи суми, за да се снабди с точни карти — към щаба му бе неотлъчно прикрепен един професионален картограф, египтянин.

Велизарий обичаше също често да казва, че обучението, което е получил в училището на Малт по счетоводство, реторика и право, му е било от много голяма полза, защото висшите държавни сановници владеят до съвършенство тези граждански науки и тъй като гледат отвисоко на останалите смъртни, обичат да правят за смях варварските военачалници, чиито главни добродетели са смелостта, ездаческото изкуство и ловкото боравене с копието и лъка. Той им показваше, че не е варварин въпреки своето име и въпреки изключителното си майсторство при ръкопашния бой, в който понякога бе заставян против желанието си да влиза поради малкия брой или страхливостта на предвожданите от него войници. Често искаше от подчинените си да му представят счетоводните книги и ако в тях имаше някакво несъответствие, го посочваше укорително като учител. По обикновените правни въпроси, като процедурни правила в гражданските съдилища или правата на различните класи граждани и прислуга, той не можеше да бъде измамен лесно от професионалните правници. А и както вече казах, имаше достатъчно познания по реторика, за да може да представи дадена кауза по един прост и убедителен начин и да не се остави да бъде подведен от ловка аргументация. Признаваше, че за всичко това е много задължен на Малт, който не държеше много на пресилените алюзии, изобретателните метафори, атинските уловки и логическите апории. Малт обичаше да казва, че няколко добре въоръжени и дисциплинирано подредени слова ще вземат винаги връх над цял куп безразборно нахвърляни, изречени с ентусиазъм думи.

Първия учебен ден Велизарий не се появил в училището сутринта в седем часа, което бе обичайният час за започване на учебните занятия, а малко след пладне по време на почивката, когато момчетата се хранели в училищния двор — по-скоро тези от тях, които не живеели наблизо, така че не можели да изтичат да обядват вкъщи и да се върнат бързо. Но в Адрианопол, за разлика от Константинопол, Атина, Рим и големите градове на Мала Азия, не беше обичайно за едно момче да дойде на училище, придружено от възпитател и роб, който да му носи чантата с книги. Дори робите за носене на чанти бяха рядкост в това училище. Ето защо момчетата погрешно взели Велизарий за някой разглезен богаташки син, като го видели да влиза в училищния двор заедно с Палеолог, следван на половин крачка от Йоан Арменеца и накрая от Андрей, който му носел чантата.

Едно едро момче, на име Улиарис, посочило с пръст Палеолог и извикало:

— Ей, приятели, кажете ми, този дядо ли води внучетата си в нашето училище да се учат на hic, haec, hoc или те водят него?

Момчетата наобиколили новодошлите, без да спират да дъвчат хляб, плодове и твърдо сварени яйца, а едно от тях, останало отзад, хвърлило смокиня по Улиарис, за да го ядоса. Смокинята била омекнала и вкиснала от горещината — просто плачела да бъде запратена по някого. Тя не улучила Улиарис, но се пръснала върху рамото на Палеолог, чиято тога била съвсем нова и от особено фин вълнен плат. Смеховете избухнали още по-гръмки, но Велизарий веднага си проправил път през тълпата от момчета, навел се да вземе един голям кръгъл камък, който някои от учениците били подритвали напред-назад по гладкия плочник на двора, и преди момчето хвърлило смокинята да разбере какво става, Велизарий се спуснал към него и го ударил с камъка по главата. Зашеметено, то паднало напред. Велизарий не казал нито дума и без да пуска камъка, се върнал до своя възпитател.

Палеолог изтръпнал, тъй като очаквал, че другите момчета ще отмъстят за своя приятел, и някои от тях наистина се приближили със заплашителни викове и ръкомахания.

Велизарий обаче не отстъпил, нито пък се извинил. Той казал:

— Ако още някой от вас посмее да оскърби този възрастен човек, моя възпитател, и с него ще стане същото.

Тъй като проявил смелост, част от момчетата, начело с Улиарис, минали на негова страна. Улиарис попитал:

— А ти от кои си? Ние сме сини. Момчето, което удари, Руфин, е главатарят на зелените.

Той очаквал, че в интерес на собствената си безопасност Велизарий ще се обяви също за син и ще окаже помощ на тяхната група, когато стане необходимо.

Но колкото и странно да изглежда това, в Чермен Велизарий бил тъй далеч от мирската суета, че дори не бил чувал за съперничеството между сините и зелените при надбягванията с колесници — това е почти толкова необикновено, колкото и ако не беше чувал нищо за апостолите Петър и Павел. Защото и в двете половини на Римската империя навсякъде и непрекъснато се говори за тези враждуващи партии; те не са някакво нововъведение, а водят началото си не по-късно от царуването на император Тиберий, който е бил съвременник на Иисус Христос.

Велизарий дал следния отговор на Улиарис:

— Аз съм от белите, а този е мой помощник. — И посочил Йоан Арменеца. Знамето на предвождания от Велизарий отряд от момчета в имението било бяло, за да отговаря на името му, ето защо те се наричали Белия отряд.

Изненадани от неговите думи, учениците обяснили, че всеки трябва да е или син, или зелен, в противен случай той е бояджия, или приспособенец. Вярно е, че отначало на хиподрома е имало също така червени и бели, символизиращи цветовете на лятото и зимата, както зелените са символ на пролетта, а сините — на есента. Но в днешно време колесниците се надбягват по двойки, а не всяка срещу всяка, така че белите и червените не съществуват вече като самостоятелни партии и отдавна са се присъединили съответно към сините и зелените, които са ги погълнали.

Велизарий разбрал, че думите му са прозвучали глупаво, но въпреки това решил да не се отмята и отговорил:

— Ако в това училище няма още бели, Йоан Арменеца и аз ще трябва да сложим началото.

Всички се ядосали, и сини, и зелени, и му обяснили, че строго правило на училищния двор е по време на бой да не се използуват ножове, камъни и други опасни оръжия и нищо, освен ръцете и краката или меки топки от кал и сняг. Велизарий се присмял на това тяхно правило и казал:

— И вие ме нарекохте мамино детенце!

Тези думи накарали момчетата да се нахвърлят с викове срещу него и Йоан Арменеца. Андрей пуснал чантата и се втурнал да им помага. Междувременно Палеолог тръгнал да търси помощ и скоро се появил заедно с учителя, който успял да ги разтърве, като накарал Руфин да се сдобри с Велизарий.

Руфин се бил съвзел от удара и като момче с благородно сърце, казал, че се възхищава от Велизарий за начина, по който отмъстил за оскърблението, нанесено на неговия възпитател. Той предложил на Велизарий:

— Ако ти и твоят приятел искате да се присъедините към зелените, ще бъдете добре дошли при нас.

Улиарис извикал:

— Не, нека да дойдат при нас! Ние първи ги поканихме.

Нечувано и невиждано било двама предводители като Улиарис и Руфин да си съперничат кой да получи подкрепата на едно новопристигнало момче. Обикновено новакът среща големи мъчнотии и трябва да дава дори подкупи, докато бъде признат за пълноправен член на една от двете групи — понякога се налага месеци наред да чака като обикновен привърженик на партията, към която изпитва симпатии.

Велизарий благодарил на Руфин за отправената покана, но се извинил, че не може да я приеме, тъй като принадлежи вече към белите, а Йоан Арменеца последвал примера му. Руфин се засмял — той не изглеждал обиден, но казал:

— Ако вашата неизброима бяла армия има нужда от помощ срещу сините, знаете към кой съюзник можете да се обърнете за съдействие.

Така инцидентът приключил по-миролюбиво, отколкото започнал, а когато момчетата научили, че именно Велизарий и Йоан Арменеца са водили пиперения бой с кападокийците — възрастни мъже, — те започнали да ги гледат с уважение. Велизарий станал приятел както с Улиарис, така и с Руфин, дори успял да ги накара да си сътрудничат в приключенията, предприемани под негово ръководство. Предвождани от Велизарий, те се проявили много добре в знаменитата битка със снежни топки срещу момчетата от едно съседно манастирско училище.

Тази история, макар и детинска, може би представлява известен интерес. Момчетата от манастирското училище били обречени от своите родители да станат калугери. В манастирската стена имало една пролука, през която бъдещите калугери, въоръжени с тояги като египетските монаси от Синайската пустиня, слизали да причакват момчетата от имперското училище, когато отивали вкъщи за обед и им нанасяли жесток побой. Един ден, когато бил паднал много сняг, Велизарий, Йоан Арменеца и Улиарис подмамили голяма група манастирски ученици в капан — един склад за дървен материал, собственост на бащата на Руфин. Там сините и зелените, сключили примирие за случая, просто ги засипали със снежни топки и отвели двайсет пленници, които затворили в помещението за занимания по борба в двора на имперското училище. Но за нещастие Улиарис бил заловен недалеч от пролуката в манастирския зид.

Между воювалите под предводителството на Велизарий през този ден имало и една малка група „слуги“, по-точно четирима-петима носачи на чанти, между които Андрей, и половин дузина бедни момчета, известни под прозвището „помощници“. Тези помощници не били редовни ученици, но им се разрешавало да седят на задните чинове и да получават безплатно обучение. В замяна на това те трябвало да извършват определена черна работа: да почистват училищните нужници, да мият пода с вода и четка след края на уроците, да пълнят мастилниците, да натъркват с восък употребените восъчни дъсчици на другите ученици и да поддържат пещта, която отоплявала класните стаи през зимата посредством монтирани в пода тръби. Тези помощници били гледани с презрение от редовните ученици, които ги третирали като натрапници. Но Велизарий им обещал тайно, че ако се сражават добре и се подчиняват на заповедите му, ще се погрижи тяхното положение да бъде подобрено.

Той застанал начело на слугите и ги повел в атака към манастира през задната порта при кухнята. Тук по това време на деня се събирали неголяма група бедняци от всички възрасти, за да получат безплатно супа, сух хляб и огризки от месо. Велизарий и неговата чета влезли без много шум, представяйки се за просяци, но скоро се промъкнали край кухнята, пресекли лехите със зеле на калугерите, без да срещнат никого, и се добрали до училищната сграда. Тук в една барака те намерили Улиарис с вързани ръце и крака и с окървавена глава. Никой не го пазел, тъй като врагът, обезпокоен за съдбата на своите пленени приятели, бил събрал всичките си сили при пролуката в зида. Улиарис настоял да ги нападнат в гръб, но Велизарий счел това предложение за рисковано, понеже щели много трудно да се измъкнат, ако манастирските ученици повикат на помощ калугерите и послушниците. Той предложил да се оттеглят бързо по пътя, по който били дошли.

И така, те се измъкнали, взимайки със себе си като законна плячка ябълки, орехи, медени курабии и ароматни кифли, които задигнали от окачените в бараката торби. (Било Заговезни и на учениците били раздадени лакомства, за да приемат с по-голяма готовност лишенията на предстоящите Велики пости.) С победен химн на уста нападателите се прибрали в своето училище, където разпределили справедливо плячката между всички ученици. Велизарий обаче настоял да не се дава нищо на малцината момчета, които не взели участие в сражението, и едно от тях, наречено Малкия Апион, най-прилежният ученик на Малт, се озлобило завинаги срещу Велизарий. Колкото до двайсетте пленени момчета, те били освободени по нареждане на Малт, но игуменът ги отлъчил за цял месец от църковните служби.

Велизарий (чиято майка починала горе-долу по същото време) бе израснал висок, силен, широкоплещест младеж. Чертите на лицето му бяха благородни и правилни, имаше черна, гъста и къдрава коса, искрена усмивка и звучен смях. Единствено скулите му, които бяха малко изпъкнали, издаваха донякъде варварския му произход. Учителите му бяха доволни от живия интерес, който проявяваше към учебния материал, а съучениците му се възхищаваха от неговата смелост и сръчност в борбата и в играта с топка. Беше също много добър плувец. Създал бе малка група конници измежду по-големите момчета в училището, като осигури коне от своето имение за онези, които нямаха възможност да се снабдят сами с такива, и ги обучаваше в парка на вуйчо си. Упражняваха се главно в стрелба с лък и хвърляне на копие по чували, окачени на клоните на един дъб. Но не пропускаха също така да организират и турнири и дуели с тъпи оръжия, устройваха си дори миниатюрни морски сражения с лодки по река Хебър, която тече край град Адрианопол. Така те станаха вещи в бойното изкуство още преди да отидат във военното училище в Константинопол — цялата им група се записа в него, тъй като решиха, че е под достойнството им да постъпят на гражданска служба. Някои от тях, които бяха синове на занаятчии и задължени с декрет да не напускат наследственото поприще, трябваше първо да се освободят, като дадат подкуп на съответните лица в двореца.

[1] Всъщност съгласно гръцката митология бащата на Тезей, Егей е бил все още жив, когато героят победил Минотавъра Б.Пр. ↑

[2] Легендарен принц на Троя, син на цар Трос. Прочут с хубостта си младеж, той станал любимец на Зевс, който, преобразен на орел, го грабнал и отнесъл на Олимп, където го направил виночерпец на боговете вместо Хеба. — Б.пр. ↑

[3] Монофизити — еретическа секта, създадена през V век, която твърдяла, че въплътеният Христос има само една природа — божествена, обхващаща и човешката му същност. Макар и осъден на събора в Халкедон (451 г.), монофизитизмът се разпространил бързо в Египет, Палестина и Сирия. — Б.пр ↑

[4] Последователи на Плотин, основател на неоплатонизма, чиято философска система е изградена на трите основни субстанции — „единното“, „умът“ и „душата“. Б.пр. ↑

[5] Последователи на епископа на Лаудикия Аполинарий Младши (ок. 310–392 г.), според когото Христос имал три природи (трихотомия) — човешко тяло, човешка душа и божествен дух (Лотос). — Б.пр. ↑

[6] Желязото ще се нажежи в огнището. Ще трябва да се освободя от оковите. Ще воюваме с кинжал и пипер. Мълчи! (Лат.) Б.пр. ↑

[7] Желязото се нажежава в огнището, трябва само да протегнеш ръка. Ще те освободя от оковите. Сега ще воюваме с кинжал и пипер! (Лат.) — Б.пр. ↑

[8] Гай Марий (157–86 г. пр.н.е.) — римски пълководец и политически деец, последователно народен трибун, претор и консул. Победител във войната срещу нумидийския цар Югурта и срещу германските племена кимври и тевтони. — Б.пр. ↑

[9] Метел — клон от римската фамилия на Цецилиите. Квинт Цецилий Метел станал консул (109 г. пр.н.е.) и му било възложено да воюва срещу Югурта, но бил изместен от Марий, който впоследствие го изпратил на заточение. — Б.пр. ↑

[10] Луций Мумий — римски пълководец от II в. пр.н.е. Като консул (от 146 г. пр.н.е.) разбил Ахейския съюз и покорил окончателно Гърция, превръщайки я в провинция на Римската империя. Б.пр. ↑

[11] В гръцката митология син на Прометей. Заедно с жена му Пира те били единствените оцелели от Потопа, унищожил цялото човечество от бронзовата ера. Доплавали до върха на Парнас в един ковчег, те населили отново земята, като хвърляли зад гърба си камъни. Тези, които били метнати от Девкалион, се превръщали в мъже, а метнатите от Пира — в жени. — Б.пр. ↑

[12] Тукидид (ок. 466–400 г. пр.н.е.) — прочут писател, историк на Пелопонеската война, считан за създател на критическия метод в историята. — Б.пр. ↑

[13] Ксенофонт (430–355 г. пр.н.е.) — писател, историк, философ и пълководец, ученик на Сократ. — Б.пр. ↑

Глава втора
Пиршеството у Модест

Вече казах няколко думи за вуйчото на Велизарий, Модест — за неговата слабост към римските традиции и за предвзетата му реторика, изпълнена с игра на думи и неясни намеци. Виждал съм го само веднъж, и то преди близо шейсет години, но спомените ми за този случай бяха впоследствие многократно опреснявани от Велизарий, едно от любимите домашни развлечения на когото бе да имитира Модест и да разсмива господарката Антонина. Освен това наследих един том с негови стихове и друг със старателно съчинените му в стила на Плиний[1] писма, като и двата тома започват с посвещение на Велизарий. А и когато бях в Рим по време на обсадата, видях много римски благородници, чиито език и маниери бяха съвсем в неговия стил, така че познавам доста добре този тип хора.

Място на действие — трапезарията във вилата на Модест. Присъствуват: самият домакин Модест, гражданинът Симеон, директорът на училището Малт, други трима местни сановници, Бесас (едър, набит гот — кавалерийски военачалник, разквартируван в града), Симах (атински професор по философия) и Велизарий (по онова време на четиринайсет години), придружен от Руфин, Йоан Арменеца, Улиарис и от наставника си Палеолог. И най-малките подробности са в духа на древния римски стил, тъй като Модест е истински познавач на миналото и не допуска никакви грешки — той може да защити всяко нещо с цитат от един или друг латински автор от Златния век. Гостите му се чувствуват малко неловко, особено Симеон, който е ревностен християнин и изпитва известно смущение от сладострастието, лъхащо от фриза, нарисуван в пространството между прозорците и тавана — темата е завръщането от Индия на пияния Бакх, бога на виното. Според желанието на Модест, изразено в изпратените покани, повечето от гостите му са облечени по римски обичай с дълги туники от бял вълнен плат и с къси ръкави. Но гражданинът Симеон е останал верен на тъмносивата вълнена блуза и широките панталони, носени от всеки обикновен жител на Тракия, който не е духовно лице, докато Бесас е облечен с ленена туника, с широки отвесни ивици в жълто, зелено и червено и тесни кожени панталони, понеже е гот. Освен това Бесас е наметнат с кафеникавожълта военна пелерина, закопчана с голяма, искряща аметистова брошка.

Всички са се настанили на кушетки около една стара кръгла маса от смрадлика. Бесас намира това за неудобно, тъй като е свикнал да седи изправен на твърдата военна скамейка, и завижда на момчетата — като непълнолетни, те са получили столове, а не кушетки, и седят на една странична маса. Водният часовник на Модест, с който той толкова се гордее и който е тъй неточен, показва четири часа и слугите гърци поднасят предястията: чинии с маслини, накълцан праз, зелен лук, риба тон с оцет, скариди, нарязани наденици, марули, стриди. Малт е определен за виночерпец, а високият военен чин на Бесас му дава правото да заеме консулското място при върха на образувания полумесец. Симах, философът, е възмутен, че главните почести са отредени на кафеникавожълтата пелерина на Бесас, този варварин, а не на неговата сива професорска тога, но не се осмелява да покаже открито чувствата си.

Малт има задължението да следи чашите да бъдат винаги пълни и да регулира съотношението между виното и водата — Модест често му е възлагал това задължение. Може да се разчита, че той ще прошепне на човека, който държи каните с вино и с вода, „долей вино“, когато разговорът е твърде официален и студен, и „долей вода“, когато репликите станат прекалено свободни и свадливи, така че духовете имат нужда от охлаждане. Една танцувачка, наета от театъра в Константинопол, с венец от рози в косите, голи крака и много къса туника, поднася чашите, пускайки по някоя малка шега.

По едно време Симеон започва да шепне нещо на Палеолог (който се е излегнал от лявата му страна), като сочи фриза и поклаща неодобрително глава. В отговор Палеолог се намръщва предупредително и Модест се провиква:

— Е, уважаеми гости, това ли е вашето трапезно приятелство? Та нали Петроний Арбитър[2] посочи още преди няколко столетия в прочутия си сатиричен роман, че съгласно етикета всички критични забележки на трапезата трябва да бъдат изказани на висок глас? Хайде, нека да ги чуем! Какво не ви харесва в моя фриз? Това е копие на една голяма творба от майстора на фреската Горгас, изработено от един надарен съвременен имитатор. Оригиналът се намираше в Коринт, но е вече унищожен и това прави моя фриз двойно по-ценен за мен и за всеки познавач.

И Модест продължава с напевен глас:

— Обърнете внимание как Бакх, след като е ограбил Индия, страната, където мъдреците, наречени факири и облечени само с парче плат около бедрата, спят (отправяйки молитви към своите богове), увиснали в празното пространство на три стъпки над изсъхналата, гъмжаща от змии земя — как великият, вечно млад Бакх впряга тигрите в триумфалната си колесница, украсена с гроздове и със сочни лози вместо поводи! От къдриците му се подават златни рога, символ на мъжество, които мятат мълнии — същите тези мълнии, чрез които Юпитер го е заченал със смаяната Семела[3]. Гладките му слепоочия са окичени, както забелязвате, с макове…

— Моля да бъда извинен за грубото прекъсване на твоето обаятелно и красноречиво слово — намесва се Малт, който вижда, че гостите, изпили твърде малко вино до този момент, започват да губят търпение пред перспективата да изслушат една дълга и объркана класическа реч, и знае кой е единственият начин да накара Модест да млъкне, — но това не са макове, а асфодели[4]. Маковете са цветята на Морфей[5], на Церера и Прозерпина[6], а на Бакх подхождат асфодели. Горгас е бил много образован художник и не би допуснал такава грешка с цветята. — След това се обръща бързо към слугата: — Момче, я налей пак, и нека този път да бъде чисто вино!

Модест поднася извиненията си: искал, разбира се, да каже асфодели, „грешка на езика, ха-ха!“. Но самоувереността му е разклатена и той е разколебан в намерението си да продължи своето слово.

Симеон изразява убеждението си, че полуголите жени от свитата на Бакх, изобразени на фриза, не са много подходяща украса за една християнска столова. Като ги гледа, човек може да си помисли, че се намира в някой вертеп на Тир или на Сидон или пък в езическо свърталище, оплаква се той.

— Никога не съм посещавал подобни дупки — отвръща остро Модест, — но ти сигурно ги познаваш доста добре. Същевременно бих желал да ти кажа, че за мен отношението към голото тяло е един от пробните камъни за цивилизованост. Варварите, също както и псалмопейните, неграмотни, диви монашески братства, не могат да понасят гледката на собствените си разголени тела.

Никой, дори и Симеон, не се застъпва за калугерите, но Бесас отговаря раздразнено:

— Ние готите намираме гледката на един съблечен човек смешна — също както ти, Модест, би се надсмял на този, който не може да се подпише; впрочем мнозина благородни готи наистина не могат да се подписват, и аз съм един от тях.

Въпреки чудачествата си Модест има добро сърце и не иска да се кара със своя гост. Той дава израз пред Бесас на голямата си изненада, че човек с такова благородно име не е в състояние да го напише на лист хартия или на пергамент.

— А защо са създадени секретарите гърци? — смее се Бесас, готов на помирение.

След това Модест обяснява на тракийските си гости колко е горд, че (макар и римлянин от най-висок ранг) той живее в Тракия, някогашната родина на великия Орфей, музиканта, и люлка на благородния култ към Бакх.

— Тези голи жени, Симеоне, са всъщност твои прабаби — тракийките, които в благочестивия си гняв разкъсали на парчета цар Пентей заради това, че отхвърлил виното, този дар на боговете.

— Всички мои прабаби са носили дълги, дебели, съвсем прилични роби! — извиква Симеон и възмущението му предизвиква всеобщ смях.

Докато прислугата отнася остатъците от предястията, танцувачката изпълнява един хубав акробатичен танц. Като апотеоз на своите изкусни скокове тя започва да ходи на ръце, извива тялото си на дъга и спуска крака до самата си глава, поемайки с тях една поставена на пода ябълка. Момичето продължава да ходи на ръце и дори да отмерва с тях по пода такта на песента за ябълката, която е подхванала, като си дава вид, че се чуди на кого да подари плода. Всъщност решението й отдавна е взето: тя поставя ябълката на масата до младия Велизарий, който се изчервява и я скрива в най-дълбоките гънки на туниката си.

Симеон цитира думите на Адам от Битие: „Жената… ми даде ябълка от дървото, и аз ядох“, а Модест произнася два стиха от поета Хораций: „Галатея, тази палавница, хвърля ябълка по мене“, и всички са поразени от сходството между сакралната и светската литература. А танцувачката (която всъщност е моята господарка Антонина) е удивена от внезапното си влечение към този висок, красив младеж, който я гледа с такова неподправено възхищение, каквото се приписва на Адам при първата му среща с Ева.

Това влечение се доближаваше според мен твърде много до любов — едно чувство, от което майката на моята господарка винаги я предупреждаваше да се пази, тъй като то би попречило на нейната професия. По онова време Антонина беше почти на петнайсет години, една година по-голяма от Велизарий, и от три години вече живееше твърде разпуснато — нещо неизбежно за една танцувачка. Тъй като беше здрава, жизнерадостна девойка, тя извличаше истинско удоволствие от похожденията си и те не й вредяха никак. Но забавленията с мъже нямат нищо общо с любовта към един мъж и погледът, който й отправи Велизарий, я накара да изпита не толкова разкаяние за водения от нея живот — разкаянието е равносилно на признание, че сме сбъркали, а това съвсем не беше в характера на Антонина, — а по-скоро една неочаквана скромност, сякаш за да се окаже, достойна за скромността на Велизарий, примесена с чувство на собствена гордост.

През цялото това време аз клечах в един ъгъл и очаквах заповедите на господарката — щом плеснеше с ръце, трябваше да й подавам едно или друго одеяние и разни предмети от нейната торбичка.

Модест продължи своето мъчително объркано описание на фриза и на скрития в него смисъл:

— Тук, както виждате, взет в плен от веселото божество на виното, крачи богът-река Ганг, с воднистозелен лик и страни, оросени от сълзи, които се стичат като мощен поток в свитото му от жегата русло, а зад него върви група сажденочерни пленници, в ръце с подноси, отрупани с най-различни съкровища — слонова кост, абаносово дърво, злато и искрящи камъни (сапфир, аквамарин, сардоникс), смъкнати от лъскаво черни гърди.

Моята господарка Антонина спечели благодарността на всички присъствуващи, като поиска лютнята си. Тя изпя една любовна песен, написана от сирийския поет Мелеагър, при бавен, тържествен съпровод. Девойката не се обърна нито веднъж към Велизарий, но в самия край му хвърли един бърз поглед, който, накара лицето и врата му да пламнат, а когато руменината се отдръпна, той целият побледня. Никога през живота си тя не бе пяла толкова хубаво, за което бе поздравена с шумно чукане на чашите — даже Симеон извика браво, макар да не беше голям любител на езическата музика и въпреки опитите си да изглежда безразличен, докато тя танцуваше. Симах, философът, поздрави Модест, като възкликна:

— Ти наистина ни дари с едно рядко явление: певица, която свири и пее вярно, произнася думите точно, предпочита Мелеагър пред нелепите улични балади и при това е красива. Не съм чувал, нито виждал нищо по-добро дори в самата Атина. Ела, момиче, позволи на един признателен старец да те целуне!

Ако поканата бе дошла от Велизарий господарката щеше да се намери с един-единствен скок в скута му, сплела ръце около врата му. Но на мършавия, сумтящ, педантичен старец Симах тя не искаше да окаже подобна милост и затова сведе поглед към земята. През останалата част от вечерята, макар че продължи да пее, да танцува и да се шегува повече от всякога, Антонина не допусна никакви волности — те бяха отказани дори на Бесас, при все че той беше светски човек, як и с приятна външност, всъщност тъкмо онзи тип мъж, на когото при нормални обстоятелства би се спряла като на любовник за следната нощ. Тя се държеше скромно и това съвсем не беше преструвка, защото бе загубила обичайната си смелост и самоувереност.

При поднасянето на основните месни блюда — печено агне, гъска, свински бут, риба, — сервирани на подноси от масивно старо сребро, Модест засиява от удоволствие. Той започва една дълга, объркана реч, в която препоръчва на Бесас племенника си Велизарий като младеж, възнамеряващ да прегърне военното поприще. Модест изразява надеждата си, че Велизарий ще върне древния блясък на римската бойна слава:

— От дълги години армиите на императора не са били предвождани от воин, в чиито жили да тече истинска римска кръв. В днешно време всички висши военни длъжности попаднаха, така или иначе, в ръцете на варварски наемници — готи, вандали, гепиди, хуни, араби — и в резултат на всичко това древната римска военна организация, създала някога най-великата империя, която светът е виждал, напоследък се изроди до неузнаваемост.

Палеолог, който се е излегнал до Бесас, се счита задължен да го дръпне за раираната му туника и да пошепне:

— О най-великодушни между мъжете, моля те не обръщай внимание на онова, което говори нашият домакин. Той е пиян, объркан и с толкова старомоден начин на мислене, че изглежда почти смахнат. Няма — за цел да те обиди.

Бесас се подсмихва:

— Не се бой, брадати старче. Той е мой домакин, а виното е добро и агнето — превъзходно. Щом ромеите искат да се пооплачат от нашите успехи — нека: ние варварите можем да си го позволим. Не разбирам и една четвърт от неговия жаргон, но че се оплаква — това поне разбирам.

Модест започва сега, не много свързано, да изтъква голямото сходство — забелязал ли го е Малт? — между неговата вила и любимата вила на прочутия Плиний:

— Преддверието е със строга, но не и скъперническа украса, то води към галерия във формата на буквата D със същите остъклени прозорци и широки стрехи както във вилата на Плиний и оттам — към вътрешната зала и към трапезарията, която е заградена от три страни с прозорци и летящи врати. Изгледът към гористите хълмове на югоизток е също като при него, а на югозапад, вместо да гледа към морето както вилата на Плиний (в бурно време огромните вълни стигали понякога до самата трапезария, а това трябва да е всявало тревога и безпокойство), тя гледа към речната долина на Хебър и плодородната Тракийска равнина, така обичана от пияните поклоннички на бога на виното, които тичали с разголена гръд и тръпнещите си от страст ръце по един увенчан с бръшлян и борови шишарки жезъл — но ето, вижте точно такива са те и във фриза над самия прозорец, обичана и от Орфей, изобразен със своята лютня, с която карал да се разиграят неподвижните иначе скали и да замират неподвижни игривите иначе води — водите на същата тази река Хебър, която тече там навън. Това укротяване на водите е чудо, каквото никой друг човек не е правил нито преди, нито след това.

— А кой раздели Червено море? — прекъсва го възмутен Симеон. — И кой в по-ново време премина, без да намокри краката си, по Йордан? А колкото до разигралите се скали, нима Давид псалмопевецът не е писал: „Защо скачате, планини… и хълмове?“, изненадан от силата на собствената си свещена мелодия?

— Тракийската равнина — продължава Модест с гримаса на презрение — е анексирана за първи път от Рим, и то безкръвно, от същия този всемъдър император, който завоюва мъглива Британия и присъедини Северозападна Африка към империята — на име Клавдий. О вие, гръкоезични жители на източната половина на нашата империя, вие, безразборно омесени тълпи, не забравяйте никога, че ние, римляните, а не нечистокръвните гърци, за първи път завоювахме за вас владенията, с които толкова се гордеете днес — тъкмо нашите родни Мумий, Павел, Помпей, Агрипа, Тит, Траян…

— Все безкористни благородници без съмнение — намесва се сухо гражданинът Милон, тракиец; той също се счита длъжен да успокои Бесас и шепне нещо на ухото му.

— Да пием до дъно, уважаеми! — заповядва Малт. — Време е да напълним пак чашите. Нека всички вдигнем тост за Рим, нашата обща майка-хранителка!

Симеон се съгласява смело:

— Готов съм, учителю. Това вино не отстъпва по количество и по качество дори на виното, което се е леело на сватбата в Кана Галилейска; а колкото до рибата, право да си кажа, и двете чудодейни риби не биха могли…

Така разпрата е още веднъж избягната, но Модест не успява да се въздържи да не подхване отново темата за непобедимите римски легиони.

— Кажете ми, мои високоучени приятели от онзи край на масата и мои храбри и достойни приятели от този: каква е била тайната за безпримерния успех на римските воини? Обяснете ми! Защо са печелили битка след битка в пясъците на Юга, в снеговете на Севера или срещу татуираните брити и облечените в сърма и злато перси? Как така Рим, столицата на света, не е имал нужда от стени и защо единствените крепости в цялата империя са били малките укрепления на далечните граници? Защо? Ще ви кажа защо, мои учени и храбри приятели. Причините са три. Първо, тези римляни са се уповавали на собствените си, видими богове-покровители, златните орли на своите легиони, които ги закриляли и на свой ред били закриляни от тях, а не на някакво въображаемо божество в небесата над облаците. Второ, за хвърляне на метателни оръжия — остри копия, те се уповавали на собствените си силни десници, а не на несигурната тетива на лъка; тези десници владеели до съвършенство късия пронизващ меч, оръжието на храбрия, цивилизован мъж, а не дългото копие на страхливците или тромавата брадва на варварите. Трето, уповавали се на собствените си яки нозе, а не на плашливите конски крака.

— Хо-хо-хо! — смее се Бесас. — Уважаеми домакине, достопочтени ми Модест, ще ми простиш ли за откровеността, ако ти кажа, че наговори маса глупости? Ще предоставя на по-религиозно настроените между нас да оспорват твоите твърдения за божественото могъщество на орлите — лично аз съм убеден, макар и да не съм много вещ по тези въпроси, че тези думи са не само светотатство, но преувеличение, ще ти изкажа обаче най-енергичните си възражения по останалите въпроси. На първо място, ти, доколкото разбирам, презираш лъка като напълно безполезно оръжие…

— Нима не мога да се позова на авторитета на Омир, който описва как най-благородните от неговите герои водят в Троя ръкопашен бой (слезли от колесниците си) с копия и мечове? В Троя лъкът е оръжието на женствения и лукав Парис, както и на Тевкър от Саламин, който се гушел зад щита на брат си Аякс и когото по-късно отказали да приемат с почести в родния му, ухаещ на теменуги островен град, защото не отмъстил за смъртта на брат си Аякс, както би постъпил всеки достоен воин на меча и щита. В единствения пасаж от божествените творби на слепия Омир, където се среща думата „стрелец“, тя е употребена с презрителен присмех. В единайсетата песен Диомед нарича Парис „стрелец, шут, къдрокос красавец, който се зазяпва по момичетата“ и от всички тези прозвища „стрелец“ е най-обидното. В поемите на Омир стрелецът, повтарям, се гуши зад щита на приятеля си, зад някоя могила или зад надгробен камък, а воинът на меча и щита се отвращава от него поради стремежа му към нечестно придобити успехи в боя (в който всъщност изобщо не влиза). Не е ли това самата истина, о учени мъже? Малт, Симах, Палеолог, бъдете мои съдници!

Учените мъже признават, че Модест цитира и тълкува правилно Омир. Бесас обаче сумти и продължава да иска обяснения:

— Кажи още нещо за римските воини от твоя Златен век. Уповавали се на краката си, така ли? Може би просто защото са били толкова лоши ездачи?

Очите на Модест започват да мятат искри:

— Пехотинецът е всепризнат цар на бойното поле. Конете са подходящи за разузнавачи, за бързото пренасяне на военачалниците и техните щабове от едно място на битката до друго, както и за теглене на товарни коли и стенобойни машини, и още нещо — да, тук мога да ти направя отстъпка, — не е зле във всяка голяма пехотна единица да се включат известен брой конници, които да разпръснат неприятелските нападатели, способни да причинят с фланговите си атаки неприятности на нашите уверено крачещи напред легиони. Но древните римляни са изпитвали такова презрение към конницата, че веднага щом блестящите им завоевания позволявали това, те са принуждавали победените народи да вършат тази черна работа вместо тях, също както спрели да орат сами нивите си или да садят зеле, предоставяйки тези занимания на робите и на хората от нисшите раси. Така ли е, Малт, Симах, Палеолог?

Те се съгласяват, че още от самото начало римляните разчитали за конници на съюзниците си. Но Малт, който иска да остане честен пред историята и пред Бесас, добавя:

— Все пак аз съм на мнение, че никой народ не изпитва презрение към онова, което владее до съвършенство. Римската конница никога не е била много добра. В Испания, където е била използувана за последен път на бойното поле, тя е представлявала жалка картина, или поне в книгите пише така. Както изглежда, и елините, и троянците от времето на Омир не са били добри стрелци, ако ги оценяваме от гледна точка на съвременните изисквания. Те опъвали тетивата само до гърдите си, а не до ухото, както правят хуните или персите, така че стрелите им, изглежда, не са имали голяма пробивна сила. Одисей е постигнал, признавам, по-голям успех, но той обстрелвал поклонниците на жена си от късо разстояние и при това те не носили брони и били напълно изненадани.

Тогава думата взима Бесас. Той говори бавно и разумно, тъй като е от онези хора, които виното прави предпазливи, а не прибързани:

— Модесте, великодушни наш домакине, ти живееш в един отдавна вече мъртъв свят, затворен в онези там рафтове с книги. Нямаш никаква представа за характера на съвременния бой. Всяка епоха внася някакви подобрения. В настоящата епоха ние, готите, успяхме да създадем един нов, усъвършенствуван начин на воюване. Нямам желание да подценявам някогашните успехи на твоите предци, римляните — никой не би могъл да ги отрече. Ясно е, че те са превърнали в добродетел своето неумение да яздят, като са довели до съвършенство пехотния бой. Но няма никакво съмнение, че са печелили своите битки въпреки недоверието си към конете, а не благодарение на него. Ако са били родени ездачи, които да вложат цялата си храброст и здравия си разум за усъвършенствуване на конницата като бойно средство, те сигурно биха завладели не само целия западен свят, но също така и Индия, Бактрия, а дори и Китай, докъдето има, по суша, цяла година път. Вместо това обаче те разчитали само на своята пехота, докато накрая войските им не се срещнали с един храбър народ, който бил народ на ездачи, а и освен това се подчинявал на своите предводители — народа на готите, моя народ. Това бил краят на римските легиони. Тези тракийски полета, достопочтени Модесте, са били свидетели и на по-сурови гледки от гледката на пияни жени и на подскачащи планини. Симеон, Милон, Тевдат (това е другият тракиец, едър земевладелец) и вие, момчета, на които предстои да станете войници, истината ли казвам, или не казвам истината?

Те признават, че той казва истината, и Тевдат добавя:

— Наистина, Бесас, имаш право, сигурно е била страшна касапница. Паднали четирийсет хиляди римски пехотинци, заедно с всички военачалници, предвождани от самия император Валент. Полето, върху което се е водила битката, е сега част от моите земи и се намира на около осем мили северно от този град. То представлява трийсет югера орна земя, все още пълна с кости, черепи, парчета от брони, върхове на стрели и копия, щитове, златни и сребърни монети — всяка пролет изравяме все нови и нови.

При тези думи самоувереността внезапно напуска Модест. Голямата битка при Адрианопол е историческо бедствие, което той успява понякога да забрави, но не за дълго — ето че сега му го напомнят на собствената му трапеза. Той потреперва, хвърля умолителен поглед към своите поддръжници и заговаря, този път без много увъртания:

— Били сме предадени. Първа отстъпила леката ни тракийска конница, на левия фланг. Били сме на крачка от победата. Нашите легионери си проправяли път през барикадата от вражески коли и ни е трябвало още около половин час, за да изтикаме главния им корпус от полесражението, но изведнъж тежката конница на готите, която била тръгнала да търси зоб, се завърнала най-неочаквано и се стоварила върху нашите тракийци, а те хукнали да бягат, където им видят очите. Така готите прегазили лесно разнородната ни пехота и подгонили оцелелите към нашите храбри легионери, които и без това имали вече достатъчно работа с битката при колите. После пък конницата, която трябвало да прикрива десния фланг, ударила най-позорно на бяг; накрая всички варварски пълчища изскочили иззад колите. Нападнати отпред, отзад и по фланговете, ние сме били притиснати като в мощната прегръдка на разярена планинска мечка…

Бесас се съгласява:

— Повечето легионери просто не са могли да вдигнат ръка, за да нанесат удар — били са натъпкани рамо до рамо като тълпа на хиподрома, а някои просто висели във въздуха. Навсякъде трещели и се чупели копия, понеже копиеносците не можели да се измъкнат от плътното люшкащо се множество, и много воини били нанизани на мечовете на своите другари зад тях. Целия ден до падането на нощта моите прадеди, родени ездачи, и истински храбреци, изкусни майстори на копието и меча, убивали, убивали и убивали. Нашата пехота сипела стрели. Прашното поле станало хлъзгаво от кръв. — Модест простенва отново и една едра сълза се търкулва по бузата му и пада в чашата:

— Съюзната конница ни е предала. Това е всичко. Легионите са се били — до последна капка кръв.

Малт запитва:

— Но, драги ми Модесте, нима не е станало същото и във войната с Картаген? Нима тежката конница на Ханибал в Кана[7] не е разбила на пух и прах римската лека конница, след което избягала и съюзническата конница на другия фланг? Нима и тогава легионите не са били плътно притиснати и изклани? Римляните е трябвало да извлекат, поука от този урок. Защото, макар и да не са били родени ездачи, по този въпрос май всички сме съгласни те, не са били и родени моряци, за разлика, от картагенците, но намерили един заседнал картагенски боен кораб, построили други като него, упражнявали се във воденето на морски бой в собствените си сигурни пристанища, а сетне издирили вражеската флота край бреговете на Сицилия и я унищожили. Трябвало е да отгледат едри товарни коне, които да заменят техните грациозни галски понита, да възседнат широките им гърбове и да създадат обучена тежка конница — ако е било необходимо, дори под закрилата на римските стени.

Бесас се смилява над Модест, който пак се разридава:

— Горе главата, достопочтени. Модесте! Именно вие римляните сте научили нас варварите на военното изкуство, с чиято помощ сме ви сразили тук, при Адрианопол. Именно вие сте ни научили да съгласуваме бойните си действия и сте ни показали предимствата на защитната броня и на боя в стегнат строй. Ние само сме приложили вашите уроци в конния бой. И въпреки че сме имали щастието да победим основната ви армия, ние не сме разрушили империята ви, о, съвсем не. Изпитвали сме твърде голямо възхищение от вашите цивилизовани нрави, от здравите ви пътища и величествените ви постройки, от вашата хубава храна, така полезните занаяти и оживената търговия. И е станало така, че в края на краищата именно вие сте ни победили. Нашите благородници станали верни оръженосци на вашия император, наследника на убития от нас владетел, и няколко години по-късно тръгнали под неговите знамена да спасяват Италия от разбунтувалите се гали, които сме победили в редица решителни битки, пак с конница срещу пехота. Това е било по времето на моя прапрадядо. Оттогава досега ние останахме в Римската империя, за да я защищаваме от новите варварски народи, напиращи по нейните граници, както и от древните перси, вашите съседи.

Но Модест не излиза от своето униние. Той си спомня други епизоди от битката. Легионите са се сражавали на празен стомах заради някакви глупави християнски пости…

В този момент Велизарий поисква разрешение от Бесас да вземе думата, защото като невръстно момче той трябва по принцип да избягва това, освен ако не бъде заговорен. Бесас кимва в знак на съгласие и Велизарий, леко запъвайки се от смущение, дава израз на мислите си:

— „Римлянин“ е име, носено от стотици хиляди хора, които никога не са виждали и никога няма да видят град Рим — така е било, предполагам, и в най-славните дни на империята. Да бъдеш римлянин, или ромей, означава да принадлежиш не на Рим, един град в Италия, а на света като цяло. Римските легионери, паднали с император Валент, са били гали, испанци, брити, далматинци и какви ли не още; родените римляни сигурно не са били повече от няколко стотици. Освен това не мисля, че готските копиеносци са стигнали до съвършенство във военното снаряжение и в бойната тактика. Готският копиеносец е храбър, воин и да бъдеш нападнат от него, е страшно, поради теглото на коня му и на масивните му доспехи — броня, щит, шлем, набедреници. Но хунският конник е не по-малко храбър и може да изпрати дъжд от стрели, докато язди в пълен галоп, само че конят му е много лек и не може да носи тежкоброниран ездач. Затова и хунът не е постигнал съвършенство. И все пак, благородни Бесас, не е ли бил тъкмо страхът от хуните причината вие готите да минете Дунава и да нахлуете в нашата Тракия? Защото вашите пехотни стрелци не са били в състояние да се справят с тях, а конниците ви не устоявали на техния дъжд от стрели. Да допуснем, че е възможно да съчетаем хунския стрелец и готския копиеносец в един-единствен боец, който да бъде цивилизован като ромей и да премине правилно военно обучение — това според мен означава да се създаде възможно най-съвършеният воин. И той ще бъде ромей не само по име, но и по дух. Имам намерение един ден да командувам точно такава войска.

Велизарий говори с такава сдържана искреност и вложи в думите си толкова здрав разум, че всички изразиха шумно одобрението си, а сърцето на моята господарка Антонина изведнъж се изпълни с гореща любов към него.

След като поднесоха сладкото, Антонина изигра танц с мечове в древен спартански стил. Спорът беше вече приключил, тъй като стана ясно, че след казаното от Велизарий нямаше какво повече да се добави и че бъдещето на военното дело лежи в неговите ръце и в ръцете на неговите приятели връстници. Модест повика племенника си и го целуна пиянски.

— Когато умра, тази вила става твоя — маси, сребърни прибори, фриз, всичко. Не бих могъл да я оставя в по-добри ръце.

И наистина горкият човечец почина не след дълго, оставайки верен на думата си. Имотът представляваше голяма ценност.

До края на пиршеството, продължило до късно през нощта, не се случи нищо интересно. Всички, с изключение на моята господарка и на Велизарий, се напиха, даже и Малт, а младият Улиарис започна да буйствува, грабна един голям нож и се наложи да бъде обезоръжен. Модест поднови несвързаното си слово и затъна така дълбоко в собствените си уловки, че спечели почти толкова аплодисменти, колкото и господарката с последния си танц, когато тя така заизвива тялото си, че краката й заприличаха на ръце, а коремът — на задник. Просмукан целият с вино, Модест съвсем забрави, че е християнин, и заизригва най-груби ругатни и богохулства по адрес на Сина Божи (бил той с една, с две или с много природи), без обаче да засяга Отца, когото той отъждествяваше великодушно с Юпитер, върховното божество на своята собствена раса. След това продължи да обяснява, че гибелта на Рим била предизвикана от отхвърлянето на древните богове и приемането на този галилейски самозванец, чиято кротка, миролюбива философия довела до пълното загниване на империята — и сега, за да се осигури отбраната й, трябвало да бъдат наемани неграмотни варвари, и то не само като редови войници, а и като най-висши военачалници и пълководци.

Разрешете ми да се възползувам от случая и да препиша от тетрадката на Модест един пример за неговите латински хендекасилабически[8] стихове — любимата му метрика. Той показва както слабостта, така и — на места — силата на неговата поезия. Слабостта й е в непрекъснатите каламбури и играта на думи, като: cuneus (военна колона или фаланга) и cuniculus (заек), rupibus (скали) и ruptis (пробити), late (нашир) и latet (крие се). Силата й се състои в изненадващата контрастна антитеза (тържеството на зайците, тоест на християните, постигнато чрез тяхното кротко миролюбие), будеща благородно и искрено отвращение. Хоразин е, доколкото ми е известно, село в Галилея, прокълнато от Иисус, но е употребено като синоним на Галилея — частта вместо цялото, както е прието в поезията.

De Cuniculopolitanis

Ruptis rupibus in Chorazinanis

Servili cuneo cuniculorum

Late qui latet, alloeutus isto

Adridens BASILEUS, inermis ipse…[9]

За зайцеградците

В Галилея се родиха зайци плахи,

бога техен — неукрепнал властелин,

към геройство кротко призова ги —

да прогонят враговете до един.

И към Вечния ни град се устремиха

дребосъци плодовити — в тъмнина,

в катакомби скрити се множиха,

покриха с дупки, нашата страна.

Ядка на раздори, заешкото племе

пречеше на оранта в граничните земи,

мечът римски не успяваше навреме,

бандите им мародерски да срази.

Зайци се плодиха по земята цяла —

Константин от тях се с булка задоми,

с пурпура, покри опашка бяла

С уши две дълги гордостта смени.

Граждани зайци, в срам потопени,

Подкупвате лисица, пор, змия,

те в името римско вашето племе

да пазят — и багри кръв ваште гърла.

На следващата сутрин господарката, беше замислена и умълчана, така че най-после я запитах какво тегне на сърцето й. Тя отвърна:

— Видя ли онова момче, Велизарий? Снощи след угощението той ми призна любовта си.

— Но в това няма нищо лошо, нали господарке? — попитах аз.

— Какво странно обяснение! Представи си, Евгений, той каза, че щял да се ожени за мен, ако съм достатъчно търпелива да го изчакам, а през това време нямало да погледне никоя друга жена. И това са думи на едно четиринайсетгодишно момче! Не зная защо, но не можах да се засмея.

— И какъв беше твоят отговор?

— Попитах го дали си дава сметка каква съм — публично момиче, дъщеря на водач на колесница от хиподрома, мегарски сфинкс, а той ми отговори: „Да, ти си бисер, скрит в кална мида.“ Беше явно в неведение, че бракът между мъж с неговото положение и жена с моя занаят е забранен със закон. Не знаех какво да кажа на бедното момче. Не можех да го целуна. Много глупаво излезе.

— Сега пък плачеш, господарке. Това е още по-глупаво.

— О, Евгений, понякога ми се иска да бях умряла! — извика тя.

Но този пристъп на меланхолия премина твърде скоро след завръщането ни в Константинопол.

А сега ще разкажа как попаднах при моята господарка, танцувачката Антонина.

Имаше един сирийски търговец от Акре, на име Барак, който се занимаваше с търговия на християнски реликви. Ако някоя от тези реликви беше истинска, това е било без съмнение случайно, защото не мога да си спомня през ръцете му да е минавал предмет, за който да е бил принуден да заплати някаква фантастична цена. Основната му дарба се състоеше в това да припише фалшива светост на някаква напълно лишена от стойност вещ. Така например при едно пътуване до Ирландия той взел със себе си една реликва, която приписал без колебание на свети Себастиан, умрял от мъченическа смърт при Диоклециан. Това бил един износен стар военен ботуш (подходящ за случая, тъй като Себастиан е бил стотник), захвърлен край пътя някъде в покрайнините на Александрия. Барак си дал труда да извади ръждясалите пирони от тока и да ги замени със златни, да наниже пурпурни копринени връзки в горната част и да намери едно тапицирано с яркочервен плат кедрово ковчеже, в което поставил скъпата реликва. Взел и грубото, тежко платно, навито някога около бедрата на свети Йоан Кръстител, надиплено грижливо в красива кутия от сребро и кристал. То било не от лен, а от азбест — материя, която може да се разнищи и от нишките да се изтъче негорим плат. За невежите ирландци било истинско чудо, че това платно може да бъде поставено в буен огън, без да измени цвета си и без да се разпадне. Носел също инкрустирания със скъпоценни камъни пищял на свети първомъченик Стефан, гръбнака на една акула, чиито прешлени били завързани със златна тел и за който твърдял, че е гръбнакът на гиганта Голиат, убит от Давид, един закръглен къс каменна сол, обкован със сребро и обявен за ръката на жената на Лот, и много други подобни чудесии. Пищните подробности били сякаш доказателство за автентичността на самите предмети; имало и написани на пергамент писма от източни епископи, чиито подробни разкази свидетелствували за многобройните случаи на чудотворно изцеление, постигнато с помощта на тези реликви. Всички писма били фалшиви. Дребните ирландски монарси плащали огромни суми за тези съкровища, а от църквите, където били съхранявани, скоро започнали да идват съобщения за истински чудеса.

На връщане Барак минал през Корнуол, най-западния нос на Британия, и се отби в Англо-нормандските острови, където купи мен, момче на шест години, от един капитан на саксонски пирати. Наричах се Горонви, син на Герайнт, който беше британски благородник. Саксонците ме бяха отвлекли заедно с младата ми дойка при едно внезапно нахлуване в устието на река Севърн. Спомням си сивата, покрита със златист мъх кула на бащиния ми замък, както и баща си — мрачен мъж с черна брада, с пъстро наметало и шафранени панталони, с верижка от злато и кехлибар на врата; спомням си също арфистите в покритата с тръстикови рогозки зала, както и някои откъси от баладите, които пееха.

Моят господар Барак ме хранеше колкото да не умра от глад и се отнасяше много жестоко с мен. Взе ме със себе си в Палестина, където смени името ми на Евгений и ме скопи. След това със спечелените в Ирландия пари подкупи епископите на Божи гроб да го назначат за главен надзирател на светините и пръв водач на поклонниците. С тяхно позволение той преувеличаваше силно чудотворното въздействие на реликвите и натрупа огромно състояние. Именно Барак постави двете каменни делви за вода в сватбената зала на Кана Галилейска. Те бяха така устроени, че ако някой изсипеше вода в гърловината, можеше да си наточи вино. Защото непосредствено под устието на всяка делва започваше една преграда, така че водата минаваше през фуния в едното отделение на съда и не се смесваше с предварително налятото в другото отделение вино. Пак Барак беше този, който занесе в Грънчаревата нива, наречена Акелдама, оригиналната желязна верига, с която се е обесил апостол Иуда, а тъй като богомолците в Константиновата църква на хълма Голгота често питаха за гъбата с вкиснато вино, която бяха поднесли към устните на Иисус на кръста, Барак намери отнякъде тази гъба — и сега поклонниците можеха да пият вода от нея, ако дадат добра почерпка на пазача. В Назаретската синагога пък постави молитвеника, от който младенецът Иисус е учил азбуката, както и скамейката, на която седял заедно с другите деца. Господарят Барак казваше на поклонниците: „Тази скамейка може много лесно да бъде поместена или вдигната от един християнин, но никой евреин не е в състояние да я помръдне.“ Той винаги държеше подръка един или двама евреи, които да засвидетелствуват половината от това твърдение, а поклонниците можеха сами да се уверят в другата половина, ако бяха готови да платят за тази чест.

В църквата при самия Божи гроб господарят Барак нямаше защо да добавя реликви, тъй като бронзовият светилник, стоял някога до главата на Иисус, си беше вече там и гореше денонощно. Камъкът, с който е бил затворен гробът, беше също там, на входа. Имаше размерите на воденичен камък и бе целият украсен със злато и скъпоценности. На железни прътове по стените на гробницата висяха гривни, верижки, огърлици, диадеми, пояси, портупеи, корони, подарени от императори и украсени с чисто злато и индийски скъпоценни камъни, и голям брой украшения за глава, подарени от императрици. Целият гроб (напомнящ стълба на финиша в хиподрома по Нова година, когато е отрупан с празнични награди) бе облицован с масивно сребро — стени, под и таван. Пред самия гроб бе издигнат олтар, над който висяха златни светилници във формата на слънца.

Едно лято (поклоненията ставаха през пролетта и есента) Барак посети Константинопол, за да продаде някои реликви на тамошните монаси. Той бе подправил един документ, с който Александрийският патриарх уж удостоверяваше, че еди-кой си одър е същият, на който Иисус е седял по време на Тайната вечеря. Искаше десет хиляди номизми за него. По една случайност личният секретар на патриарха бе току-що пристигнал в столицата и като чу за това, изобличи документа като подправен. Но господарят Барак, който съвсем не държеше да бъде бичуван и осакатен съгласно изискванията на закона, избяга веднага с един кораб и дълги години след това никой не го видя в нашата източна част на империята. Тогава срещу него бе предявен иск от страна на собственика, от когото бе наел обзаведена къща. Този собственик беше водач на колесница от хиподрома, баща на Антонина. Имаше да взема значителна парична сума и съдията го упълномощи да сложи ръка на цялото оставено от Барак имущество. Обаче Барак бе успял да вземе със себе си всичко свое, освен мен, понеже ме беше изпратил да купя нещо и аз се загубих из улиците на големия град. Когато най-после се върнах вкъщи, бе станало много късно и очаквах да бъда наказан с жесток побой, но господаря Барак вече го нямаше. Ето как станах собственост на водача на колесница, който ме даде на жена си да й помагам в кухнята, а тя от своя страна ме завеща по-късно на дъщеря си Антонина, на която служих вярно повече от петдесет години.

[1] Плиний Млади (61 — ок. 114) — римски общественик и писател, племенник на натурфилософа Плиний Стари. Автор на десет тома писма, отличаващи се с изящния си стил. Адвокатските му пледоарии изобилствували с предвзето красноречие. — Б.пр. ↑

[2] Петроний Арбитър — прочут епикуреец, интимен приятел на Нерон. Компрометирал се като съучастник в заговора на Пизон, той бил принуден да се самоубие (65 г.). Автор на романа „Сатирикон“. — Б.пр. ↑

[3] Семела (митол.) — дъщеря на тиванския цар Кадъм и любимка на Юпитер, който по нейна молба й се явил в цялото си великолепие, с ослепителни мълнии в ръцете си. Загивайки в разразилия се пожар, тя родила Бакх. — Б.пр. ↑

[4] Асфодели — растения от семейство лилиеви с красиви бели цветове, които древните гърци сеели по гробовете като символ на скръбта; бърдун. — Б.пр. ↑

[5] Морфей (митол.) — един от многото синове на Хипкос, бога на съня. — Б.пр. ↑

[6] Церера (Деметра) (митол.) — дъщеря на Сатурн и Рея, майка на Прозерпина (Персефона), богиня на земеделието. — Б.пр. ↑

[7] Местност в Апулия, където римляните претърпели катастрофално поражение от картагенците през 216 г. пр.н.е. — Б.пр. ↑

[8] Състоящи се от единадесет срички. — Б.пр. ↑

[9] Буквално: „Пробил Хоразинските скали, ВЛАСТЕЛИНЪТ присмехулен заговори на робската фаланга зайци, пръсната надлъж и шир.“ — Б.пр.

Стиховете преведе Искра Димитрова. — Б.пр. ↑

Глава трета
Мегарски сфинксове

Може би сте били озадачени от израза „мегарски сфинкс“: това е наименованието, дадено от някакъв неизвестен епиграмист на константинополската блудница. Сфинксът е хищно чудовище, което ревниво е пазело своите тайни, а Константинопол бил колонизиран за първи път от гръцкия град Мегара. Преданието разказва, че бъдещите колонисти били посъветвани от един оракул да опънат платна на североизток и да плават, докато стигнат до земята, разположена срещу „града на слепците“ — там трябвало да основат свой собствен град, който щял да стане най-прекрасният в света. И те отплавали на североизток през Егейско море и Хелеспонт до Босфора, на чийто европейски бряг основали своя град — срещу Хиерон, който бил вече колонизиран. Това явно било обетованото място, защото жителите на Хиерон били построили своя град на по-негостоприемния бряг, където теченията били опасни, рибата — малко и земята — неплодородна, след като спокойно можели да изберат другия бряг с неговото чудесно естествено пристанище, Златния рог — такива слепци били. И днес след толкова столетия Хиерон продължава да бъде малък град, а основаната от мегарците колония наброява вече един милион жители и има великолепни сгради, защитени от тройна стена. Това е градът с многото имена — гърците го наричат официално Константинопол, а неофициално — Византион, образованите италианци — Нови Рим, готите и другите германски варвари — Миклегард, българите — Кесарорда, а славяните — Цариград, с една дума — чудото на чудесата, което считам за свой роден град.

Моят господар, бащата на момичето Антонина, беше, както вече казах, водач на колесница от партията на зелените в Константинопол. Наричаше се Дамокъл и се отнасяше добре с мен. Той спечели много състезания за своя отбор, преди да умре, още съвсем млад, при обстоятелства, които налагат да разкажа подробно цялата случка. Той беше тракиец от Тесалоника, син на тамошен водач на колесница. Тесалоникските състезатели са от много висока класа, но признавам, че отстъпват на тези от Константинопол. Един ден го забелязал някакъв богат привърженик на зелените, който бил дошъл в Тесалоника да търси талантливи състезатели, и след като заплатил значителна сума на местната организация на зелените, завел Дамокъл в столицата. Тук той карал втората колесница при големи надбягвания, като задачата му обикновено била да определя скоростта и да създава затруднения на двете колесници на сините, с което да даде възможност на първата зелена колесница, теглена от по-бързите коне, да стигне безпрепятствено до целта. Проявявал изключителна сръчност и понякога в последния момент спечелвал надпрепускването със своята собствена колесница, като прилагал такива похвати, които му помагали да се промъкне и да излезе начело. Показвал голямо умение да се справя отлично с капризни или мързеливи коне. Освен това от всички водачи той беше най-големият майстор на камшика: с него можеше да убие безпогрешно пчела, кацнала на цвете, или оса върху някой зид от петнайсет крачки разстояние.

Същият този Дамокъл имаше един приятел, Акакий от Кипър, към когото беше много привързан, и едно от условията му да дойде в Константинопол било Акакий да получи някаква длъжност на хиподрома, достатъчна да му осигури прилично съществуване, тъй като имал жена и три невръстни деца, и трите момичета. Условието било спазено и Акакий бил назначен за заместник-главен мечкар на зелените. По-късно той стана главен мечкар — отговорен и доходен пост. Налага се да се върна малко назад и да обясня всичко.

Лето господне 404-то, точно сто години преди събитията, за които искам да разкажа, било ознаменувано с две злощастни нововъведения. Първо, пророческите сибилински книги, до които Сенатът се допитвал при всички по-големи трудности или опасности за държавата и които от царуването на Август се пазели грижливо в Дворцовата библиотека в Рим, тези скъпоценни и незаменими съкровища били най-безотговорно изгорени по религиозни съображения от един неграмотен християнин, германски военачалник на служба при Хонорий, императора на Запада. Тази глупост била предсказана от самите книги — казват, че последната строфа от хекзаметри гласяла:

Щом два глупака млади поделят света,

по-старият от тях (от младшата страна)

кръвта ще запрети на своята арена,

така кръвта ще удвои,

а в Рим в туй време по-младият,

пред варвари отстъпил в страх,

Съвета си най-верен вижда в пух и прах.[1]

Аркадий, императорът на източните ромеи („младшата страна“), изпълнил другата част от предсказанието през същата година. Един ден на хиподрома в Константинопол някакъв полудял монах се хвърлил между двама въоръжени гладиатори точно в най-вълнуващия момент от тяхната борба. Той ги заклел в святото Христово име да се въздържат от убийство. Гладиаторите се побояли да убият монаха, понеже това щяло да им донесе нещастие — по природа гладиаторите са суеверни. Те се отдръпнали един от друг и запитали със знаци императора, който ръководел игрите, какво да правят по-нататък. Зрителите били възмутени от просташкия начин, по който монахът попречил на забавлението им, скупчили се около парапета и започнали да замерват духовника с парчета мазилка и тухли от седалките, докато го пребили до смърт. Аркадий на свой ред се възмутил и засегнал от начина, по който публиката си присвоила неговото право да ръководи игрите. Той проявил голяма строгост и забранил до второ нареждане всякакви гладиаторски битки. Този декрет предизвикал протестни бунтове и за да ги накаже, императорът разтурил изобщо сдружението на гладиаторите и дал съгласието си монахът, чието име било Телемах, да бъде провъзгласен за мъченик и вписан в диптихите. Последиците били печални.

Преди всичко, както били предсказали оракулите, населението, лишено от обичайното си удоволствие да наблюдава как мъжете се убиват един друг публично и професионално, потърсило удовлетворение на низките си инстинкти в неофициални битки с мечове по улиците и площадите между младите побойници на сините и на зелените. Второ, премахването на гладиаторските борби от хиподрома засилило неимоверно много интереса към боевете между мечки и кучета. Тези кучета не били обща собственост на дадена партия като мечките и конете, а се обучавали от отделни богати любители на игрите. Понякога се уреждали също борби между лъв и тигър (тигърът винаги печелел), между вълци и бик (вълците всякога печелели, ако били в добро здраве, като нападали гениталиите на бика), между бик и лъв (шансовете били равни при достатъчно силен бик) или между два глигана. Боят между мечки и кучета бил обикновено най-забавният и бил предпочитан дори пред зрелищата (все още допускани на някои хиподроми), при които въоръжени престъпници се опитвали, повече или по-малко неумело, да се защитят от нападенията на всевъзможни диви зверове.

По мое време по-ревностните християни напускаха местата си или затваряха очи при тези групови борби, а една енциклика забраняваше на дресьорите на мечки и лъвове, на водачите на колесници и на всички хора, свързани с игрите на хиподрома, да изповядват християнската вяра. Всъщност им се забраняваше да получават причастие, тъй като професиите им се смятаха за лоши, възбуждащи народа и отклоняващи го от спокойното съзерцание на царството небесно. По тази причина хората от хиподрома изпитваха естествена враждебност към християнството, понеже то се отнасяше с презрение към тяхното осветено от традицията призвание, от което те съвсем не се срамуваха. Забавляваха се, като пускаха анекдоти срещу християнството и по-специално срещу лицемерното поведение на ревностните християни. Не един високопоставен служител на църквата изпращаше тайно парични дарения на наставника на зелените или на сините танцувачки с молба да избере някоя изкусна танцьорка, която да оживи предстоящото пиршество, докато на улицата същият този служител прибираше, ужасен полите на одеждите си, щом срещнеше актриса, сякаш се страхуваше да не се омърси от допира с нея.

Аз съчувствувах на хората от хиподрома в едно: моят опит, докато бях на служба при предишния си господар Барак, бе пробудил у мен силни подозрения към църквата — подозрения, които още нося в себе си. Те са дълбоко залегнали в душата ми и не се поддават на изкореняване, също както зеленият цвят бе залегнал дълбоко в душата на господаря Дамокъл. Срещал съм обаче и много почтени хора сред християните, затова не се чувствувам в правото си да пиша срещу самото християнство, а единствено срещу онези, които го използуват за лични облаги и са превърнали показната си светост в средство за собственото си издигане. Във всеки случай тази враждебност към църквата беше типична за хората от хиподрома (към тях включвам и тези от театъра, който бе тясно свързан с хиподрома) и техните помещения се превърнаха в убежище за малкото оцелели жреци на старите богове, а също и за египетските и сирийските вълшебници, гадателите и персийските магове, които бяха изкусни тълкуватели на сънища. Единствено наставниците на танцувачките, които действуваха като наши посредници с предводителите на двете партии, а следователно и със съда и с църквата, бяха по традиция християни — всички те бяха лукави, крайно неприятни хора.

Приятелят на Дамокъл, главният мечкар Акакий, бе убит при изпълнение на своите задължения. Мечоците се възбудили от присъствието на една женска мечка в съседната клетка и станали непокорни. Един от тях успял да скъса веригата си и разбил клетката в желанието си да стигне на всяка цена до мечката. Акакий му поднесъл медена пита на пръчка и се опитал да го накара да се върне мирно в клетката. Но мечокът, изглежда, се засегнал, че му предлагат една сладост, докато сърцето му копнеело за друга, в раздразнението си ударил Акакий и макар че нямал намерение да го ранява сериозно, му разкъсал ръката. Раната се замърсила и Акакий умря същата вечер, за голяма скръб на своите привърженици от партията на зелените и особено на господаря Дамокъл; и мечокът, казват, бил силно опечален и го оплаквал като човек.

Помощник-главният мечкар, Петър, беше нещо като братовчед на Дамокъл — повечето от хората на хиподрома бяха сродници — и бе решено той да се ожени за вдовицата на Акакий и да подаде молба да бъде назначен за главен мечкар на неговото място. Така и стана. Макар тази женитба да не бе проява на много добър вкус, тъй като бе отпразнувана твърде скоро след смъртта на главния мечкар, тя бе наложена от обстоятелствата. Нито един привърженик зелените не упрекна новите съпрузи за тази им постъпка.

Но по време на своята служба загиналият главен мечкар беше постигнал големи успехи — той бе подобрил значително способността на мечките да се отбраняват, като ги подлагаше на редовни упражнения и на внимателно подбрана диета, вместо да ги държи винаги затворени на тъмно, какъвто беше обичаят дотогава — и по решение на ръководството заплатата му бе удвоена малко преди неговата смърт. Сега възнаграждението възлизаше на петстотин номизми годишно, без да се броят почерпките. Тази щедрост се дължеше на голямото нарастване на обзалаганията при борбите между мечките и кучетата, тъй като три на сто от печалбите отиваха във фондовете на зелените. Петстотин номизми годишно е съблазнителна сума и наставникът на танцувачките, типичен представител на своето съсловие, не искаше да я даде даром. Когато Йоан Кападокиеца, който беше виден привърженик на зелените, предложи хиляда жълтици, за да бъде даден този пост на един негов човек, наставникът на танцувачките не остана глух. Въпросът бе уреден без особени трудности, тъй като Йоан Кападокиеца беше председател на комисията по назначенията. На заседанието наставникът заявил, че единственият друг кандидат е Петър, помощник-главният мечкар, който не само не бива да бъде повишаван, но не заслужава да остане и на сегашното си място. Той намекнал пред членовете на комисията, че Петър, изглежда, имал нещо общо с бягството на мечока, който бе убил Акакий, и представил привързаността, с която Петър се бе оженил за вдовицата на своя началник, в крайно неблагоприятна светлина.

Комисията не само отхвърлила кандидатурата на Петър за по-високия пост, но и решила изобщо да го уволни. Когато Дамокъл научи това, той люто се възмути. Отиде при водачите на колесници от своята партия и им се оплака. Поиска от тях да изпратят петиция до ръководството на хиподрома, което представляваше по-висша инстанция от управлението на партията на зелените, за да се оплачат от двойната несправедливост, чиято жертва бяха вдовицата и трите деца на главния мечкар, както и помощник главният мечкар.

Но водачите нямаха голямо желание да предприемат нещо по този въпрос, макар че новият кападокийски главен мечкар открито се хвалеше, че постът бил купен за него, и освен това беше външен човек без никакъв опит в работите на хиподрома. Техните доводи бяха, че самите те не се интересували от борбите между мечки и кучета, тъй като работата им била да карат колесниците, че Йоан Кападокиеца имал голямо влияние в съда и в партията и че за тях било равносилно на предателство да отнасят един въпрос, засягащ честта на зелените пред ръководството на хиподрома, където имало и представители на сините.

Дамокъл не се примири. Разговаря с други изтъкнати членове на партията на зелените, като се опита да ги заинтересува от случая, но никой не се поддаде на неговите увещания.

Сините скоро научили за всичко това и изпратили двама от своите водачи на колесници да подпитат Дамокъл тайно. Попитали, го дали биха могли да му помогнат да възтържествува справедливостта. Дамокъл бе до такава степен загубил ума си, че горчиво отвърнал:

— Разбира се, че можете! Готов съм да приема помощ от когото и да е, дори от сините, дори от проклетите християнски монаси, стига само да провалим този наставник на танцувачките и неговия кападокиец.

Водачите на колесници отговорили:

— Кажи на вдовицата и нейните деца да сложат по една повязка на главата си, да вземат по китка цветя и придружени от Петър, да излязат като смирени просители при долния стълб непосредствено преди началото на борбата между мечките и кучетата. По-добронамерените привърженици на зелените ще се намесят в тяхна полза и ние обещаваме, че сините шумно ще ги подкрепят.

Дамокъл се съгласил с предложения план, с който сините естествено целели само да злепоставят ръководството на зелените — те нямали всъщност никакво желание да помогнат на вдовицата и нейните деца. И тогава започнаха да стават странни неща. Първо, по едно необикновено съвпадение главният мечкар на сините паднал и умрял същия този следобед, както пресичал площада на Август. Второ, Тома, ковчежникът на сините, сънувал през нощта как една голяма черна мечка със зелена лента, възседната от малко момиченце с повязка на главата, влязла бавно-бавно в заседателната зала на сините, разкъсала лентата, стъпкала я и започнала да раздава победни венци и палмови клончета и да пръска с лапи новоизсечени монети.

На следния ден, веднага щом просителите застанаха до стълбата, както бяха предложили сините водачи на колесници, Йоан Кападокиеца изпрати група зелени да ги махне оттам. Сините нададоха страшни викове, а повечето от присъствуващите привърженици на зелените изобщо не разбраха за какво става дума и без да проявят каквото и да е съчувствие, освиркаха клетите създания, докато хората на Йоан ги изтикваха навън през седалките на зелените. Дамокъл се ядоса страшно.

Последното надбягване за деня беше най-важното. Датата съвпадаше с годишнината от възшествието на императора на престола и той бе обещал да подари една великолепна творба на изкуството — препускаща колесница (конете направени от сребро, а колесницата и водачът — от злато), на управата на спечелилата партия. Състезанието щеше да бъде много оспорвано, ако се съдеше по обзалаганията. Дамокъл реши да предизвика всеобщи овации и да кара както никога досега. Той знаеше, че когато предводителите на зелените го поведат, увенчан с лавров венец и с кръст от цветя в ръка, към ложата на императора, където да се просне почтително по очи и да приеме наградата от ръцете на василевса (както щеше да стане, ако допринесе за спечелване на състезанието), ще може да поднесе своето прошение. Император Анастасий беше много отзивчив и не отказваше да се произнесе в подобни случаи.

Би било неуместно да разказвам подробно за цялото състезание, но ще си позволя да опиша последната, седма обиколка. Първо поведе единият отбор, след това — другият, после пак първият. Към края на петата обиколка, когато състезателите бяха изминали вече цяла миля, първата колесница на зелените препускаше по вътрешната пътека съвсем плътно до централната преграда, а втората колесница на сините, която се движеше с великолепна скорост, я следваше в съседната пътека. След нея идваше колесницата на Дамокъл, втората на зелените, във външната пътека, плътно преследвана от първата синя колесница от вътрешната страна. По всичко изглеждаше, че зелените са си осигурили победата, и сред привържениците на сините цареше униние, когато започна последната обиколка. В този момент Дамокъл изведнъж разбра, че конете му са напълно изтощени — нито изкусното боравене с камшика, нито подканящите подвиквания можеха да ги накарат да ускорят бягането си. Разстоянието между двете вътрешни колесници, първата зелена и втората синя, както и между двете външни, първата синя и втората зелена, бе много намаляло, въпреки че относителното им разположение си оставаше същото. Първата колесница ускори силно хода си и имаше възможност да грабне победата не само от Дамокъл, водача на втората зелена, но и от двамата първи водачи. Затова на последния завой Дамокъл взе бързо решение — той навлезе леко в пътеката на първата синя и изведнъж дръпна рязко юздите. Целта му очевидно беше да закачи външното колело на неприятелската колесница и по този начин да я извади от играта, с което да осигури победата на своя партньор по вътрешната пътека. Този похват е позволен, но рядко се прилага поради опасността за живота на този, който реши да прибегне до него: много вероятно е колесницата да се обърне и водачът да си счупи крака, да бъде стъпкан от конете или удушен от поводите, които са навити здраво около кръста му, преди да успее да се освободи от тях с ножа си. Дамокъл реши все пак да поеме риска, той бе така съсредоточен в изпълнението на тази маневра и имаше толкова много прах и викове, че не забеляза какво става на двете вътрешни пътеки. Съотборникът му, водачът на първата зелена колесница, бе изблъскан от втората синя, удари се в стълба и отпадна от състезанието, а един от конете на втората синя разтегли сухожилие и принуди водача да опъне юздите. В резултат първата синя успя да избегне сблъсъка с колесницата на Дамокъл, което не би й се удало, ако втората синя продължаваше да препуска непосредствено пред нея: водачът изви ловко навътре и префуча покрай Дамокъл, който остана с пръст в устата.

Това очевидно беше злощастно стечение на обстоятелствата, както би потвърдил всеки по-вещ съдник, но зелените бяха тъй горчиво разочаровани, че чувствуваха необходимост да намерят изкупителна жертва. И тази жертва бе не водачът на първата зелена колесница, който лежеше зашеметен сред отломките на своята кола, а моят господар Дамокъл. Защото Дамокъл, след като съотборникът му падна, остана на първо място, само на двеста лакти от победата, но вместо това съвсем необяснимо дръпна поводите и пусна покрай себе си съперника. Както можеше да се очаква, Йоан Кападокиеца изтълкува по най-неблагоприятен начин това негово поведение и го обвини, че се е продал на сините. В подкрепа на своето обвинение той посочи, че Дамокъл е бил видян предната сутрин да разговаря с двама от сините водачи в една кръчма и че имал зъб на ръководството на зелените заради случая с поста на главния мечкар. Така на заседанието на ръководството, свикано непосредствено след състезанието, на Дамокъл бе забранено да участвува в надбягванията за една година. Същата нощ той се самоуби, след като нападна наставника на танцувачките от партията на зелените и му извади едното око с един удар на камшика, нанесен от другия край на съблекалнята на състезателите.

Нашето положение съвсем не изглеждаше розово, тъй като господарят Дамокъл бе много разточителен с припечеленото от него и нямаше всъщност никакви спестявания, а сега жена му и дъщеря му Антонина бяха изгонени от партията, като близки на човек, който бе опозорил своя цвят. Що се отнася до мен, грозеше ме опасността да бъда продаден отново на друг господар. Но всичко свърши добре, защото, на едно събрание на ръководството на сините два дена по-късно Тома, ковчежникът, разказал съня си за мечката. Уверил присъствуващите, че малкото момиче, яхнало мечката в неговия сън, е всъщност една от дъщерите на загиналия главен мечкар на зелените, които били застанали увенчани като просители при стълба на пътеката за надбягвания. Настоял да предложат свободната длъжност главен мечкар на сините на Петър, който сега бил пастрок на тези невръстни момичета — нямало никакво съмнение, че щастието щяло да се усмихне на сините, ако те постъпели така.

Предложението било посрещнато с известни възражения, но Тома подчертал, че Петър е събрал голям опит в мечкарниците на зелените и че ако го изберат, не само ще засрамят зелените, но и те самите ще имат голяма полза. Петър бе назначен за главен мечкар на сините — той се справяше чудесно с новите си задължения и цялото семейство (нещо твърде рядко за свързаните с хиподрома фамилии) смени зеления си цвят със син. За да покаже признателността си към вдовицата и дъщерята на Дамокъл, Петър предложи храна и подслон и на трима ни в собствения си дом и се закле заедно с жена си и дъщерите си в бог Посейдон (най-почитаната клетва на хиподрома), че ще направи всичко, което е по силите му, за да ни помогне. Това ни успокои и вдовицата на Дамокъл не беше вече принудена да ме продава. Но за да не бъде в тежест на Петър, тя уговори наставника на сините танцувачки да й даде работа в театъра — не като драматична актриса на сцената, защото нямаше достатъчно подготовка за такава, а като изпълнителка на развлекателни песнички долу при публиката. Тя можеше малко да танцува и малко да дрънка на лютня, а дайрето владееше доста добре, така че бе взета на работа. Обучи дъщеря си Антонина още от най-ранно детство да свири, да жонглира, да танцува и да изпълнява акробатични номера и Антонина израсна също такава убедена привърженичка на сините, какъвто баща й бе някога на зелените. Твърде скоро Антонина стана много търсена на пиршества като устроеното от Модест в Адрианопол и на приятелски угощения на младите побойници от партията на сините, на които всеки поканен носеше храна или вино.

Антонина запази близките си приятелски отношения с трите дъщери на Акакий. Те се наричаха Комито, Теодора и Анастасия. Но най-интересна за моя разказ е средната, Теодора, която беше с две години по-голяма от Антонина и стана нейна особено близка приятелка. Като поотраснаха, и трите момичета се качиха едно по едно на сцената. Комито бе грациозно, великолепно сложено създание и имаше огромен успех сред мъжете, макар че бе доста лоша актриса. Тя започна да се отнася с пренебрежение към Теодора и Анастасия, защото нито една от тях нямаше нейната красота, но умря твърде рано от болестта на своя занаят. Анастасия също се зарази и загуби почти всичките си зъби при една свада на някакво угощение. Но Теодора си оставаше неуязвима. Всички бяха единодушни, че в нея се бе вселил дявол — неумолим и ненаситен. Колко често в по-нататъшния си живот Антонина имаше случаи да благодари на боговете, че Теодора е неин съюзник, а не враг!

Първите ми спомени за Теодора са от времето, когато тя беше момиченце на шест години, облечено с малка туника без ръкави като децата роби, и носеше сгъваемо столче, на което майка й сядаше при музикантите преди представление. Теодора се мръщеше и зъбеше на всяко срещнато дете — майка й казваше, че на врата й трябвало да се окачи предупредителна табелка „зло животно“, като на някоя мечка. Тя се бе ожесточила поради постоянните подигравки на предишните си приятелчета от средите на зелените по повод на злощастната история със смъртта на баща й и повторната женитба на майка й.

Антонина също бе прицел на обиди като дъщеря на водач на колесница, продал се на сините. Но тя не налиташе на бой като Теодора, която се хвърляше с нокти и зъби на своите мъчители. Отмъщаваше си по други начини: на първо място — когато поотрасна малко, като плашеше враговете си, внушавайки им, че са жертва на нейните магьоснически способности. Така тя сама започна постепенно да вярва в магията. Във всеки случай един-два пъти постигна забележителни успехи с нейна помощ. Веднъж Астерий, наставникът на зелените танцувачки, чиито машинации бяха на дъното на всички неприятности, я ритнал силно отзад. Антонина изрисувала образа му върху лой — едноок, с голямо шкембе и огромен нос — и отправяйки молитви към Хеката, древната богиня-покровителка на тези неща, избола с карфица и единственото му оцеляло око. Преди луната да навлезе в последната си четвърт, този негодник бе напълно, ослепен — едно вретено, хвърлено от някаква разгневена жена по пияния й мъж, ударило вместо него Астерий, както минавал покрай тяхната врата. Теодора се възхити много от тази постъпка на Антонина и двете заедно се опитаха да погубят и Йоан Кападокиеца. Предполагам обаче, че многобройните му молитви в църквата са попречили на Хеката, защото той продължи да процъфтява. Тогава те се заклеха с най-страшната възможна клетва, че няма да се успокоят, докато едната от двете не докара Йоан до просешка тояга, тъй както и заслужаваше. Какво стана, ще разберете преди края на тази книга.

Един стар сиро-финикийски магьосник, от когото господарката Антонина бе усвоила своите магии — господарят Дамокъл се бе сприятелил с него, направи един ден хороскопите на двете момичета и те се оказаха толкова блестящи, че той бе смаян и ужасен. Каза на Теодора, че й е писано да се омъжи за царя на демоните, да стане най-славната царица след Семирамида и никога да не й липсва злато. Колкото до Антонина, тя щяла да се омъжи за патриций — единствения добър човек в този покварен свят, и докато Теодора щяла да бъде преследвана от беди в началния период на своя живот, Антонина щяла да бъде пощадена от злощастия до дълбока старост, но тогава те неминуемо щели да се стоварят върху главата й.

Теодора го погледна със свити вежди и каза:

— Старче, ти май се опитваш да ни отрупваш с обичайните си ласкателства! Нима не ти е известно преди всичко, че древният закон забранява на мъжете от високо потекло да се женят за жени от нашия занаят? Признай си, че лъжеш!

Той се разтрепери, но не пожела да се откаже от нито една своя дума, като я подкани да покаже тези хороскопи на който и да е сносен астролог. Тя направи това и вторият астролог, един александрийски грък, стигна до почти същите заключения като първия.

Тогава Теодора се засмя и каза на господарката Антонина:

— Най-скъпа ми приятелко, каквото твоят съпруг не успее да постигне със своята доброта, ще накарам моя да постигне с помощта на демоните.

Спомням си още как Теодора отиваше понякога в театъра само със задължителното парче плат около бедрата и една голяма шапка. По онова време тялото й беше вече почти напълно съзряло. Нейната игра се състоеше в това, че платът все се развързваше, тя го вземаше в ръка и отиваше при вечно заетия служител, който завеждаше зрителите до техните места, като му се оплакваше, че „някакви нечестивци“ го смъкнали най-грубо от тялото й. Молеше служителя да я придружи до някое уединено място и да й помогне да си го върже отново. При тези думи тя скромно прикриваше бедрата си с шапката. Нейната сериозност, престореното й отчаяние, настойчивостта й вбесяваха служителя — за най-голямо удоволствие на публиката.

Теодора беше дребна и доста бледа. Не беше особено добра танцьорка, нито музикантка или акробатка — постиженията й в тези изкуства бяха всъщност под средното равнище. Но тя притежаваше изключително остроумие и пълна липса на полов срам: проявявала е, изглежда, забележителна изобретателност в сексуално отношение, така че „това го знам от Теодора“ стана най-честата шега под статуята на Венера — главното място за срещи в квартала на блудниците. И през цялото време, докато изглеждаше отдадена единствено на печалбарство и удоволствия, Теодора изучаваше всъщност Мъжа — а нищо не дава повече възможности за изучаване на този обект от професията на мегарски сфинкс; пред тези жени както младите, така и старите мъже показват истинската си същност по-неприкрито, отколкото пред своите целомъдрени майки, сестри или съпруги. Господарката Антонина също изучаваше Мъжа и двете с Теодора скоро се изпълниха с презрение дори към най-сериозните си клиенти заради тяхното ненаситно самолюбие, заради лековерието, невежеството и себичността им и се научиха да използуват тези техни недостатъци в своя изгода. С най-различни заклинания и билки те успяваха да се предпазят от забременяване — наистина на Теодора й се наложи да предизвика две-три помятания, но без неприятни последици.

Имаха само две близки приятелки, Индаро и Хрисомало, момичета от същия занаят, заедно с които замисляха (около шест месеца след посещението на Антонина в Адрианопол) да напуснат сцената, ако получат разрешение за това, и да заработят самостоятелно. Разрешение се вземаше много трудно, но Хрисомало и Теодора успяха да спечелят благоразположението на демократа на сините, политическия ръководител на партията, докато Индаро и Антонина организираха успешно обсадата на демарха, който отговаряше за военните въпроси. Обичайното правило гласеше, че ако някоя актриса напусне сцената, за да се омъжи, съпругът й трябва да внесе голяма сума в партийната каса. Не се приемаха никакви извинения, освен покаянието, а разкаялата се грешница не можеше вече да се върне към стария си занаят, тъй като я грозеше затваряне в изправителен дом до края на живота й. И все пак четирите приятелки получиха разрешение да напуснат, след като обещаха да останат верни на сините. Със своите спестявания и с пари, заети от покровителите си, те наеха заедно луксозно обзаведено жилище в изискана къща недалеч от статуята на Венера и откриха увеселително заведение. Тъй като се ползуваше с официалната подкрепа на партията, то скоро стана най-модното заведение в Константинопол. По това време майката на господарката Антонина бе вече починала — Антонина ме наследи от нея. Снабдяването на дома с провизии бе поверено на мен. Понеже бяха независими, дамите не трябваше вече да плащат голяма част от печалбите си на наставника на танцувачките; вместо това те станаха пълноправни членове на партията на сините и внасяха редовно определената им сума в касата. Индаро и Хрисомало бяха много изкусни — първата като акробатична танцьорка и жонгльорка, а втората като певица и музикантка. Господарката Антонина не отстъпваше на никоя от тях във всички тези изкуства. Теодора беше нещо като ръководител и смешник. Четирите прекараха известно време много щастливо, забавно и съвършено безсрамно, и ми е много приятно да отбележа, че останаха добри приятелки не само тогава, но и през целия си останал живот — аз, който ги надживях всички, от сърце ги оплаквам.

Един ден Теодора ни каза — защото с мен се отнасяха по-скоро като с приятел, отколкото като с роб и ми доверяваха всичко, че е била поканена да придружи един патриций, на име Хекебол, до Пентапол, където бил назначен за управител, и че никак не й се иска да изпусне тази възможност да види широкия свят, без да има грижа за нищо. Ние всички помолихме Теодора да не ни напуска, а Хрисомало я предупреди, че Хекебол не заслужава доверие — не е ли той тириец по произход, а следователно роден мошеник? Теодора отвърна, че умее да се пази и че я тревожи единствено мисълта как ще се оправим без нея. И тя тръгна; след няколко забавни писъмца от места, посетени по пътя към Пентапол, много дълго време не чухме нищо от нея, нито за нея. Накрая един висш военачалник пристигна в отпуск от Пентапол и ни разказа, че една вечер Теодора не издържала тормоза на Хекебол, който се опитвал да я пази само за себе си като в клетка, и лиснала цяла кофа помия върху него, както бил облечен в брокатената си туника за вечеря. Той я изхвърлил веднага от дома си и дори не я оставил да си вземе малкото дрехи и скъпоценности. Военачалникът чул, че тя убедила капитана на един кораб да я вземе със себе си до Александрия в Египет, но не знаеше нищо повече за нея.

Онази Теодора, която се завърна, накуцвайки, в Константинопол много месеци по-късно, беше съвсем друг човек. Бедите, предречени й от сиро-финикиеца, се бяха струпали върху главата й в течение на една-единствена година и те явно трябва да са били ужасни. Нашата весела, самоуверена Теодора, която винаги споделяше с нас дори най-нелепите си и най-горчиви приключения, пазеше пълно мълчание за преживяванията си в Египет и за унизителното си обратно пътешествие през Кесария, Антиохия и вътрешността на Мала Азия. Благодарение на нашите грижи тя възстанови здравето си, но дори когато вече изглеждаше съвсем добре външно, не се чувствуваше годна да поднови работата си в дома. „По-скоро бих прела вълна цял ден, отколкото да се върна към този начин на живот!“ — викаше тя. За голяма наша изненада Теодора наистина нае един чекрък и веднага захвана да се учи да работи с този навяващ меланхолия, макар и нелишен от полезност уред в уединението на своята стая. Другите момичета не й се смееха, защото тя бе тяхна приятелка и очевидно е била принудена да понесе страдания, просто надхвърлящи границата на човешката издръжливост. Така монотонният шум на чекръка можеше да се чуе в нашето заведение по всеки час на деня и на нощта, а когато някой клиент запитваше: „Няма ли да спре най-сетне този проклет писклив шум?“, момичетата отвръщаха: „Това е само нашата клета Теодора, която изкарва хляба си с честен труд.“ Но гостите приемаха тези думи като шега. След завръщането й те не я бяха виждали нито веднъж.

Един от редовните ни посетители се наричаше Юстиниан — странен, кръглолик, усмихнат, похотлив мъж, племенник на Юстин, стария неграмотен варварин, командуващ дворцовата стража. Юстин бе извикал при себе си Юстиниан още като юноша, довел го бе от едно планинско село в Илирия, където самият той е бил някога овчарче, и му бе дал образованието, чиято липса така остро чувствуваше. Юстиниан, чието кръщелно име беше Упрауда (Честния), все още говореше гръцки с подчертан чужд акцент и определено предпочиташе латински, официалния език на родната му провинция. Нито едно от момичетата не знаеше как да се държи с Юстиниан и въпреки че беше учтив и забавен и изглеждаше предопределен да стане един ден важна особа, той ги караше по някакъв странен начин да се чувствуват неудобно, сякаш природата му не беше чисто човешка. Никоя от тях не обичаше да се усамотява с него в стаята си. Господарката Антонина например успяваше да го избегне всеки път, и то без да предизвика враждебност от негова страна. Индаро ни разказа една много странна история: как една вечер заспала, докато била в леглото с Юстиниан, как изведнъж се събудила, видяла, че е сама, а един голям плъх уплашено се измъкнал изпод завивките и избягал през прозореца. Аз със собствените си очи видях нещо още по-необикновено. Една нощ, докато говореше с момичетата, Юстиниан каза: „Чувам някакъв шум пред външната врата.“ Но тях ги мързеше да проверят, а аз бях зает на тезгяха. Изведнъж забелязах как от раменете на Юстиниан се отдели някакво излъчване — една призрачна глава, която се спусна навън и веднага се върна. Юстиниан каза: „Няма нищо, можем да продължим разговора си.“ Момичетата не видяха онова, което бях забелязал аз, но отличителен белег на тези явления е, че те никога не могат да се наблюдават от няколко души едновременно, затова човек започва да се съмнява в сетивата си и няма начин да се докаже истинността на дадено видение.

Юстиниан беше християнин и душа даваше за богословски спорове — не по-малко, а може би и повече, отколкото за фракционни клюки, непристойни смешки и пикантни истории. Постеше много редовно. В края на постите винаги идваше при нас и се отдаваше на голямо ядене и пиене. Понякога казваше, че е постил три дни, но ако се съдеше по апетита му, спокойно би могъл да се похвали и с три седмици. Никога обаче не губеше характерната си руменина чак до деня на своята смърт в дълбока старост. Господарката Антонина го наричаше Фагон, като знаменития стар чревоугодник, който веднъж, за да покаже огромния си апетит пред император Аврелиан, погълнал на едно ядене едно прасе, една овца, един глиган и сто големи хляба.

Юстиниан също се оплакваше от плачливия звук на чекръка, но се отнесе с присмех към нашите обяснения. Ала една сутрин, когато беше случайно на посещение при нас, Теодора влезе в приемната да сгрее ръцете си на огъня, като не очакваше да срещне посетител по това време. Когато видя Юстиниан на една кушетка зад вратата, тръгна да си върви, но той я хвана за туниката и я помоли да остане. И така тя остана да стопли ръцете си. Юстиниан се впусна в религиозен спор с Хрисомало, която имаше вкус към тези неща, и започна както обикновено да взема връх над нея, когато Теодора изведнъж се намеси с една скромна забележка, която показа изключително добрата й осведоменост по въпроса за въплъщението Христово, обект на водения спор. Юстиниан възкликна възхитен:

— Това е много остроумно казано, но съвсем не отговаря на православната вяра! — И насочи аргументите си срещу нея.

Те продължиха да спорят безкрайно, като дори пропуснаха времето за обеда. Юстиниан стана и побърза да си отиде чак когато се разнесоха тъпите удари на дървеното клепало, с които богомолците в града се призоваваха на всеобща молитва. Твърдите православни убеждения на Юстиниан се дължаха отчасти на пътуванията му по други места: той бе прекарал няколко години в самия център на правата вяра, Рим, като заложник на краля на готите Теодорих. Теодора го правеше на пух и прах по начин, който ни изненадваше, но тя явно бе използувала престоя си в Александрия, за да научи тези богословски тънкости от тамошните книжници. Така между тях възникна близост и той бе очарован от нея като от някоя каеща се Магдалена — та нали и света Мария Магдалена е била блудница! Винаги когато ни посещаваше, Юстиниан отиваше вече направо в стаята на Теодора. Какво друго ставаше между тях, освен споровете им за природата на Светата Троица, за съдбата на душите на некръстените младенци и за други подобни въпроси, не ми е известно. Във всеки случай по време на тези свиждания чекръкът й оставаше безмълвен. Другите момичета бяха много доволни, че се отървават от Юстиниановото присъствие и от досадния шум на чекръка.

[1] Превела Искра Димитрова. — Б.пр. ↑

Глава четвърта
Обновената конница

Тези първи години от шестото столетие на християнската ера бяха лоши за империята. Нека бъде простено на майката на Велизарий за нейното суеверно убеждение, че по това време сатаната щял да бъде в апогея на своето могъщество. Властвуващият император беше старият Анастасий, известен като Анастасий Разноокия, тъй като едното му око беше кафяво, а другото — синьо (особеност, срещана понякога при домашните котки, но доколкото ми е известно, никога досега при хората); или още като Анастасий Вратаря, понеже на времето си бил церемониалмайстор при двора на своя предшественик. Той беше енергичен и способен управник, въпреки напредналата си възраст, и не бива да му се търси лична отговорност за повечето от нещастията, сполетели империята при неговото царуване, като земетресенията, нанесли големи опустошения на някои от най-богатите градове в неговите владения, първото появяване в Босфора на кита Порфирий, азиатската чума, лошите житни реколти и ожесточеното съперничество между сините и зелените, довело до размирици и бунтове. Всички тези беди се струпаха в годината, когато бе роден Велизарий, а към тях се прибавиха и досадните войни със сарацините от Палестина и с дивите български хуни, извършващи набези през Дунава. Православните християни отдаваха всички тези злощастия на едно злокобно църковно събитие — едновременната поява на двама папи съперници, като твърдяха, че едновременното съществуване на двама наместници Христови на земята е цяло кощунство. Изборът на папата в Константинопол се състоя точно в същия ден, в който бе избран и другият папа в Рим — причината за това неволно объркване беше твърде бавната съобщителна връзка между двата главни града. Но веднъж удостоен за пазител на ключовете на царството небесно, никой от съперниците не искаше да ги отстъпи на другия. При това римският папа се застъпваше за строго православното гледище по толкова нелепия (според мен) спор за това дали Синът Божи има една или две природи, докато другият, избраникът на Анастасий, се обявяваше за почетен компромис. Всеки от тях анатемоса другия като антипапа, а ние, езичниците от хиподрома, се забавлявахме искрено от това положение и задълбочихме разпрата, като се присъединихме към една от двете страни: зелените държаха за единия папа, а сините — за другия.

И сякаш не ни стигаха тези неприятности, Анастасий се забърка във война с Гобад, царя на персите, който унищожи напълно една от нашите армии и нанесе страхотни опустошения в римска Месопотамия. Анастасий бе принуден да заплати за мира осемстотин хиляди номизми, и то по време, когато златото липсваше повече от всякога поради изчерпването на главните европейски и азиатски златни мини. В годината, през която Велизарий бе тръгнал на училище, българските хуни отново плячкосваха Източна Тракия — те пасяха конете си едва ли не в задните градини и парковете на константинополските покрайнини. Анастасий се залови за работа и построи голяма защитна стена на трийсет и две мили от града, която пресичаше провлака. Оттогава ние се чувствуваме по-сигурни, въпреки че тя не е добре поддържана и сега не е трудно да бъде заобиколена и от двата края.

Що се отнася до религиозните спорове, Анастасий, макар и по-склонен да подкрепи схващането за едната природа, сметна, както вече обясних, за по-политично да посочи папа, който се застъпваше за компромис между това схващане и правоверното, настояващо на двете природи. Сините бяха православни по политически съображения, а зелените бяха или за компромис с монофизитизма, или за чист монофизитизъм. Един ден на хиподрома станаха такива размирици заради тези религиозни разногласия, че старият император бе принуден да се изправи до стълба като просител (подобно на Теодора и нейното семейство преди около девет години) и да предложи да се откаже от престола си. Сините започнаха да го замерват с камъни, но зелените застанаха на негова страна, тъй като те, в качеството си на по-силна партия, бяха получили от него най-добрите места на хиподрома. В знак на признателност той оказа пълна подкрепа на каузата на монофизитизма. Но не след дълго сините избиха една група нахални монаси монофизити и тъй като Анастасий не намери смелост да отмъсти за тяхната смърт, сините взеха връх в града и в Сената. Тогава Виталиан, привърженик на зелените с ранг на патриций, събра войска от четирийсет хиляди монофизити тракийци и я поведе срещу сините, като обсади столицата. Уплашен за живота си, Анастасий при това положение обяви, че ще свика вселенски църковен събор, който да разреши всички религиозни разногласия, и Виталиан разпусна войската си, преди да се е състояло каквото и да е сражение. Анастасий обаче не изпълни обещанието си. Тези събития са свързани с моя разказ по-тясно, отколкото може да се стори на пръв поглед, защото този чудак Юстиниан изигра главна роля в преговорите между императора, сините и представителя на зелените Виталиан. Юстиниан представляваше партията на Сините и увери Виталиан, че нещата могат да се уредят с чест така, че да останат доволни и двете партии, и двете религиозни течения, а и самият василевс. Той дори се причести рамо до рамо с Виталиан като още едно доказателство за добрите намерения на сините към него и му се закле в братство над причастието. За тези свои заслуги Юстиниан получи предложение да бъде издигнат в ранг на патриций, но той не искаше да приеме тази чест, преди да се е оженил за Теодора, в която продължаваше да бъде лудо влюбен. Обаче леля му, съпругата на Юстин, добродетелна стара провинциалистка, която почти не знаеше гръцки, се противопостави на този брак, ужасена, че племенникът й ще се свърже с една бивша блудница. Така Юстиниан се озова натясно: приемеше ли да стане патриций, нямаше да може да се ожени за Теодора, но да се откаже от тази чест, би било нелоялно, а се страхуваше и от леля си. Той се посъветва с Теодора, която се усмихна и каза: „Приеми ранга, защото не искам да преча на твоето издигане.“ Теодора отиде и при лелята, за да й повтори същото нещо, и старата жена останала толкова доволна, че спряла да се противопоставя на дружбата между Юстиниан и Теодора; казала й само да напусне стаята си в нашето увеселително заведение — една истински разкаяна Мария Магдалена отдавна щяла да направи така. Теодора ни напусна, заживя в една великолепна резиденция с луксозна мебелировка и много добре обучена прислуга, дадена й от Юстиниан, и се возеше в екипаж, теглен от чифт бели катъри. Самият Юстиниан използуваше колесница със сребърни колела и сребърна рама, в която бяха впрегнати четири черни коня.

Не дълго след това Велизарий пристигна в Константинопол и постъпи във военното училище, но господарката Антонина изобщо не го виждаше. Тя и останалите момичета продадоха нашето заведение, което се бе оказало много доходно. Хрисомало се омъжи за един богат търговец на вино, а Индаро отиде да живее с Теодора като нейна компаньонка. Моята господарка реши, че не е зле и тя да вземе да се омъжи. Намери един солиден търговец, немлад вече сириец, на когото можеше да разчита да задоволява прищевките й, да не живее прекалено дълго и като умре, да й остави прилично състояние. Запозна се случайно с него: бил по работа в Константинопол и наел мебелирана къща недалеч от пристанището — от онези, дето собствениците ги дават заедно с жените си и всичко останало, докато те самите си живеят весело в някоя винопродавница. В този случай наетата съпруга умряла скоропостижно и търговецът останал както без другарка в леглото, така и без домакиня. Господарката се съгласи да изпълнява временно тези длъжности и той остана толкова доволен, че само след няколко дни сключи официален брак с нея. Той не играе голяма роля в настоящия разказ, защото (нека бъда откровен) не е дори баща на двете живи деца на господарката — на нейния син Фотий и на дъщеря й Марта, а само на едното от другите две, които умряха. Но той изпълни всичко каквото се очакваше от него както в живота, така и в смъртта, а изглежда, и господарката е била за него най-добрата от съпругите, след като точно такава я описа в завещанието си.

Домът им беше в Антиохия, където той изпълняваше длъжността ковчежник на сините при местния хиподром и председател на сдружените търговци на коприна. Оказа се, че е много по-богат, отколкото предполагахме. Вечна му памет. Именно за да му направи удоволствие, господарката се покръсти и прие християнската вяра заедно с още три други жени. Това беше една незабравима церемония, изпълнена от млад свещеник и млад дякон с обичайната за сирийците непринуденост. Жените влязоха във водата голи, но за благоприличие не бяха допуснати други мъже, освен свещениците. Това не се отнасяше до мен, в качеството ми на евнух. С една дума, кръщенето включваше твърде много шеги, пиене, целувки и твърде малко християнски обреди. Накрая и шестимата се озовахме във водата.

През втората година от нашето пребиваване в Антиохия — град, към който много се привързах (още повече, че имахме възможност да се отървем от лятната жега в едно имение в Ливан, потънало в цветя и кедри), до нас стигна вестта за смъртта на престарелия император Анастасий. Скоро след това дойде изненадващото съобщение, че негов наследник не е някой от тримата му негодни за нищо племенници, тези зелени нищожества, а Юстин, дългогодишният началник на дворцовата стража. Юстин получил голяма сума от дворцовия шамбелан на Анастасий като подкуп за стражата в полза на посочения от него претендент за трона. Юстин предал честно и почтено тези пари на стражата, но измамил шамбелана: той сам облякъл пурпурните златошити одежди, пурпурните чорапи, алените пантофи, обсипани със скъпоценни камъни, бялата копринена туника, аления ешарп и бисерната корона с четирите виснали отзад грамадни перли. Стражата го приветствувала с въодушевени викове. Кръщелното име на Юстин беше Изток и той нямаше презиме, но уредил да бъде осиновен от древната и благородна фамилия на Анициите. Старата му съпруга обаче заявила, че целият този блясък е смешен за жена като нея, и отказала да носи собствената си императорска премяна или да се премести в свещените императорски покои, докато Юстин не смени досегашното й име с ново. Така от Лупикина (което ще рече „любима“) тя се превърна в Евфимия (тоест „жена с добро име“) и събуждаше много веселие в столицата със своите провинциални обноски. Струваше си да се види как раздава неделната милостиня на бедните в катедралата „Света София“, следвана от блестящата си свита от придворни дами и евнуси. Лупикина имаше отличен усет за покупателната стойност на парите, но все не успяваше да свикне с мисълта, че стига да пожелае, може да има златни монети със стотици хиляди. И тя тържествено раздаваше по една сребърна монета на дългата редица узаконени просяци, а ако някоя старица, след като е получила своята пара, се наредеше отново на края на редицата, Лупикина непременно я познаваше и й зашлевяше хубава плесница (както продължаваше да зашлевя и Юстиниан, ако продумаше не на място или направеше нещо друго, с което да я раздразни).

Юстин беше православен и клонеше към сините. Видя се принуден да се отърве от един-двама опасни зелени, между които и Виталиан. По нареждане на Юстиниан Виталиан бе убит на едно пиршество, на което присъствуваха както той, така и царственият му чичо. Престъпването на клетвата си, дадена над причастието, Юстиниан оправда с някакъв богословски софизъм, в смисъл, че клетвата, дадена на един еретик, нямала обвързваща сила. Услугите на Юстиниан се оказаха неоценими за Юстин, който не можеше нито да чете, нито да пише и бе принуден да подписва всички документи с помощта на златен шаблон, образуващ буквите „LEGI“, което означава „прочетох и одобрих“. Юстин го осинови, удостои го с консулско звание и го назначи за военачалник на източните войски, но той не беше войник и предпочете да остане в Константинопол, близо до Теодора. Зелените се надигнаха да отмъстят за смъртта на Виталиан, но Юстиниан бе в течение на техните тайни благодарение на Йоан Кападокиеца и потуши безмилостно въстанието. Можете да не се съмнявате, че това не стана без насърчението на Теодора. Йоан Кападокиеца, макар и зелен, беше православен по убеждения и изтъкна това като извинение за своето предателство — той много добре виждаше накъде духа вятърът. Юстиниан го възнагради с богати парични подаръци и му даде висок пост в двора. Теодора можеше да си позволи да изчака със своето отмъщение.

Междувременно разногласията с папата бяха преодолени, тъй като Юстин беше по-правоверен от самия папа, както обичаше малко детински да се хвали, и всички епископи и свещеници монофизити бяха отстранени от своите постове. Любопитно е, че Теодора, макар и да беше вярна привърженичка на сините, или по-скоро заклет враг на зелените, в религиозно отношение симпатизираше на монофизитите, също както Йоан Кападокиеца, макар и „зелен“, беше по убеждение православен. Тя застъпваше възгледа (който ми се струва много логичен), че ако Синът Божи имаше две природи, един толкова странен факт не би могъл да остане неспоменат поне от евангелистите или от останалите апостоли, ако не и от самия Христос, но никъде няма и намек за това. Възражението на Юстиниан беше, че двойствената природа е нещо доста обикновено, макар при обикновените хора тя да е отчасти човешка и отчасти демонична. (Това беше съвсем вярно в неговия случай.) На това Теодора отвръщаше: „Демоните са много на брой и седем от тях, струва ми се, могат да влязат наведнъж в тялото на един човек. Но Бог е вечно един — това е богословска аксиома, и затова, ако Иисус е бил наистина Бог, той непременно е с една природа.“

Велизарий, който беше православен, макар и не фанатик, завърши военното училище с отличие и се прояви като великолепен стотник на дворцовата стража. Сега униформата му беше зелена туника с червена подплата, златна яка и червен герб със син кант, осеян с черни звезди. Той не се месеше в разприте между партиите, нито прахосваше времето си в лентяйство, затова Юстин го набеляза за бързо повишение и го насърчи да разработи нова система за обучение на конницата с хората под негова команда. Той разви подробно плана си, за който бе споменал на известното пиршество в Адрианопол, да въоръжи тежката конница не само с копия, но и с лъкове, за да бъде действена както в отделни схватки, така и като ударни части. Юстин беше стар и опитен воин и идеите на Велизарий му харесаха. Възхищаваше се и от единството между Велизарий и неговите побратими стотници — Руфин, Йоан Арменеца и Улиарис. Когато стана император, той им разреши да обучават една част от новобранци в този нов стил и да организират с тях набези отвъд Дунава.

Велизарий въоръжи всичките си хора с дълго копие и с лък, който не беше много скорострелен, но чиито стрели можеха да пробият всяка броня. Раздаде им и по един малък, удобен щит, завързан с ремък към ръката, в който се поместваха половин дузина остри, къси метателни копия. Тези копия вършеха добра работа при близък бой. Хващаха се откъм оперения край, вдигаха се отвесно като факли и се мятаха напред и надолу. Върховете им бяха тежки, а перата ги насочваха право към целта. Когато и копието се окажеше безполезно, последното оръжие, до което прибягваха, беше един тежък, широк меч, окачен в ножница на лявото им бедро. Овладяването на всички тези оръжия, без да се губи управлението на коня, изискваше дълги месеци упражнения. Лъкът например изисква употребата на двете ръце, затова Велизарий обучи хората си да управляват коня без помощта на юзда, само с натиск на коляното и петата. Но въведе и едно ново приспособление — стоманените стремена, които бяха окачени с ремъци за седлото и помагаха при възсядането и ездата на тежките коне, към които той имаше определено предпочитание. Стремената се използуват днес навсякъде във войската, макар че отначало бяха презирани като немъжествени. Накрая той снабди хората си с широки, меки седла, пред които се връзваха вълнените им наметала за студено или дъждовно време. Те носеха дълги ризници без ръкави и високи ботуши от необработена кожа. Когато не се употребяваше, лъкът се носеше през рамо на гърба, стрелите стояха в колчан до меча, а копието — в кожен калъф от дясната страна.

Новобранецът се обучаваше да извършва всички действия методично, докато всяко от тях не му станеше навик — опъването на лъка например се упражняваше отначало при бавен ход на коня, след това — при тръс и накрая — при галоп. Дясната ръка се пресяга назад за лъка, издърпва го отпред, опира единия му край върху дясното стъпало и огъва лъка, като натиска надолу другия край. Лявата ръка, която междувременно е издърпала една стрела от колчана, разхлабва примката на тетивата и я нанизва на запънката, плъзва се до средата на лъка, прехвърляйки стрелата в дясната ръка — и след миг лъкът влиза в действие. Велизарий бе усвоил тази техника от хуните. От готите бе научил как се борави с копието и щита и обучаваше хората си да се сражават помежду си с леки копия без върхове. При последното упражнение напредналият вече катафракт[1] се втурваше в галоп през едно поле, от другия край на което тръгваше чучело, обесено на висилка, която беше закрепена върху ниска количка. Количката се движеше насреща по слаб наклон. Ездачът трябваше да опъне лъка си в движение, да пусне три стрели в люшкащата се фигура и да има готовност да продължи с дългото или с метателните копия. Чинът, заплатата и дажбата се определяха в зависимост от степента на владеене на тези упражнения. От своите десетници и стотници Велизарий изискваше изключителни качества: съобразителност в използуването на местността при различните бойни маневри, навременно и точно докладване пред главното командуване, бърза оценка на евентуалните тактически недостатъци или преимущества, но преди всичко — способност да държат под контрол хората си, независимо дали са във формация или разпръснати. На някои това се удава по-лесно, но не може да го постигне онзи, който не успее да спечели уважението на своите подчинени с физическото си умение и мъжество. Затова Велизарий държеше всеки един от военачалниците да е поне толкова изкусен при боравенето с лъка, копията и меча и поне толкова добър ездач, колкото са и най-добрите му войници.

Юстин бе запитал Велизарий:

— Какви войници ти трябват? Имаш ли предпочитание към някой определен вид, племе или раса?

Велизарий отвърнал:

— Дай ми хора, които могат да пият замърсена вода и да ядат мърша. Нека бъдат смесица от планинци, моряци и жители на широките равнини. Не искам крепостни, освен ако ми се даде правото на избор, нито запалени привърженици на някоя от партиите, а още по-малко такива, които са служили като войници другаде.

Юстин харесал отговора. При някои походи болестите повалят повече хора, отколкото раните, и техни жертви стават предимно онези, които не са свикнали с лоша храна и вода. Планинците обикновено са смели, корави, свободолюбиви мъже с добре развито зрение и остър слух — те са незаменими като разузнавачи и като водачи в пресечена местност. Хората от широките равнини знаят да се грижат за конете и умеят да водят открит бой. Моряците имат сръчни ръце, бързо свикват на непознати места и лесно се разбират с чужденците. Всички тези групи можеха да се учат една от друга — колкото по-разнородни са съставките, толкова по-добра е дисциплината в даден ескадрон и толкова по-добри са отношенията между отделните ескадрони. Защото тесните народностни или верски връзки, обединяващи хората в едно поделение, стават често причина за бунтове, недоволство или разпри с другите поделения. Записването във войската трябва да означава приемане на гражданство в един напълно нов свят, а не преместване от центъра към покрайнините на собствения роден град. Юстин напълно споделяше тези възгледи на Велизарий.

Велизарий не искаше крепостници, предлагани от земевладелците на войската вместо данък, понеже земевладелците обикновено изпращат своите най-слаби и негодни селяни. Но той бе прибавил „освен ако ми се даде право на избор“, защото знаеше, че в тези набори понякога се включват хора, които са прекалена предприемчиви и независими, за да се харесат на господаря си; при правилно обучение от тях могат да излязат много добри войници. Накрая Велизарий се бе отказал от партийните привърженици, защото те всяват смутове навсякъде, където се появят, както и от служили вече войници, понеже те винаги си мислят, че знаят повече от десетниците и стотниците на своята нова част, и учат другите на стари номера за кръшкане, кражба или облагодетелствуване за сметка на останалите.

Юстин даде възможност на Велизарий да си избере от новия набор, постъпил тази година от Тракия, Илирия и Мала Азия, и той направи избора си по посочените от самия него критерии.

С един добре обучен ескадрон Велизарий извърши набези отвъд горното поречие на Дунава в средата на лето господне 520-о. Той влезе в бой с гепидите, едно размирно германско племе, установило се по тези места преди около сто години. Гепидите се сражаваха на коне с бойни брадви, говореха на висок глас и мажеха русите си коси с гранясало масло. Те бяха организирани, както повечето германски племена, в общини от по най-малко пет хиляди души, наречени „гау“, всяка под командата на благородник и предоставяща около хиляда въоръжени воини за националната войска. Те от своя страна бяха разделени на „стотни“ — бойни части от свободни конници, дали клетва за лична вярност на някой по-дребен благородник, които произхождаха от един род или от една група семейства, женещи се помежду си.

Велизарий бе получил задачата да влезе в бой с отделни малки части на гепидите, да вземе пленници, без самият той да понесе загуби, и да внуши на това племе повече уважение към империята. Всички тези цели били постигнати. Дори най-благородните гепиди не носеха солидна броня, като разчитаха на кожените си елечета, на шлемовете и на покритите с кожа плетени щитове. Само пехотата им, състояща се от крепостници и роби, използуваше лъка. Тактиката на Велизарий била да откъсне конницата на гепидите от тяхната пехота и да я държи на една стрела разстояние, като не й дава възможност да влезе в близък бой със своите брадви и метателни копия, докато не се деморализира от понесените загуби, а в същото време свалял колкото може повече ездачи, поразявайки със стрели конете им. Чак тогава нападал, но не се впускал в преследване, а пленявал само падналите конници и онези, които продължавали да оказват съпротива. По време на тази лятна кампания, за която не мога да посоча географски подробности (тъй като в този район няма постоянни градове или други характерни особености, даващи представа за нейния обсег), Велизарий извършил набези по протежение на повече от четиристотин мили. Неговите хора носели със себе си храна за десет дни, състояща се от ечемик и сушено козе месо. На котва в реката стоял един снабдителен кораб със запаси от стрели и работилница — това била неговата база. В края на бойните действия трима от войниците му били ранени, а един се удавил в някакво блато, докато той пленил не по-малко от четирийсет гепиди, всички, от които предпочели, вместо да бъдат продадени като роби за физическа работа, да бъдат приети като конници под неговата лична команда. Те бяха първите варвари, влезли в състава на личната конница на Велизарий — в знак на благодарност Юстин даде това име на частта, като позволи на войниците да положат клетва за лична вярност към своя предводител.

Тези гепиди страдат от недостиг на метал, както на злато, така и на желязо, а скъпоценностите им са без особена стойност. Много от военачалниците, които се отличиха по-късно под предводителството на Велизарий в четирите главни войни, водени от него, бяха взели участие в тази кампания или в наказателната експедиция, предприета следващото лято от Велизарий срещу българските хуни от долното поречие на Дунава, които напоследък пак бяха засилили набезите си на нашия бряг. Този път той бе взел със себе си не двеста, а шестстотин тежковъоръжени конници. При българите, които са ездачи-стрелци, проблемът е как да се стигне до близък бой с тях, а не как да се държат на разстояние. Велизарий си служел с жива примамка — малък отряд ездачи с бързи коне — и привличал алчните българи в такава местност, където пътищата им за отстъпление можели лесно да бъдат отрязани. И българите, подобно на гепидите, защищават жените и децата, ако бъдат нападнати по време на поход, с огради от каруци. Велизарий се появявал откъм наветрената страна на оградата и я запалвал с помощта на горящи стрели. Той нанасял тежки загуби на българите и вземал многобройни пленници, но плячката от завзетите лагери била бедна.

За своите подвизи Велизарий бе повишен в ранг от достопочтен патриций в сиятелен патриций. Юстиниан стана началник на дворцовата стража при своя пастрок император Юстин. Но той не беше войник и на практика по военните въпроси продължаваше да се разпорежда Юстин. От друга страна, Юстин не разбираше нищо от държавническо изкуство и гражданско управление и оставяше държавните чиновници да правят едва ли не каквото си искат под надзора на Юстиниан.

Велизарий изпълняваше сега длъжността главен надзирател по военното обучение и следващите четири години пътуваше непрекъснато от един гарнизонен град в друг из цялата източна половина на империята, като съставяше подробни доклади за състоянието на проверените от него части и за качествата на техните командири и правеше предложения за подобряване на обучението и снаряжението им. Той спечели много приятели сред верните стари военачалници, чиято работа хвалеше, и инициативните млади предводители, които предлагаше за повишение, но още повече си спечели врагове. Никога не си затваряше очите пред прояви на некадърност или пред слабостите на снаряжението и се прочу със своята неподкупност.

Велизарий продължаваше да се радва на височайше благоволение в двора, но когато му подхвърляли да се ожени за тази или онази жена от благороден произход, винаги се извинявал с прекалено честите си пътувания. Отвръщал, че ще се ожени, щом се установи някъде за постоянно. Нямаше любовни приключения с жени, нито омъжени, нито неомъжени, и се въздържаше от посещения в големия публичен дом, построен от Константин, където си даваха среща всички представители на образованото светско общество в Константинопол. Неприятелите му намекваха, че не бил голям любител на жените, защото предпочитал своя собствен пол, но това беше глупава лъжа. Той не се женеше, по моето очевидно предубедено мнение, защото споменът за господарката Антонина не го бе напуснал, а в публичния дом се е въздържал да ходи, тъй като иначе би нарушил християнския закон, който се бе заклел да съблюдава. А и многобройните му задължения поглъщаха предостатъчно неговото внимание. Когато имаше нужда от развлечение, Велизарий ходеше на лов със своите стотници. Ако не достигаха сърни, зайци или друг някакъв достоен дивеч, това не го тревожеше много: стреляше със същата готовност, а и с не по-малка точност по сокол в небето или по змия в храстите. Насърчаваше стотниците си да ловуват, защото според него ловът също беше един вид военно упражнение. За особено подходящо намираше преследването на глигани с копия.

По време на служебните си пътувания той посети два пъти Антиохия, но първия път се случи така, че господарката и нейният съпруг бяха в ливанската си вила; втория път тя също не можа да го види, макар че копнееше за това. Мъжът й го покани на вечеря в дома си, но той отклони поканата, като се позова на служебна заетост. Все пак в знак на особено внимание към съпруга на господарката Велизарий му изпрати собственоръчно написано писмо. Моето — очевидно предубедено — мнение е, че той би почувствувал неудобство, ако срещнеше отново господарката като съпруга на друг мъж.

Всичко това изглежда може би е странно, но по-късно се натъкнах на нещо подобно в Италия: един млад патриций се влюбил в някаква омъжена жена, когато бил едва на тринайсет години. Той не само се въздържал от любовни връзки с други жени, но станал отшелник и отишъл да живее в една пещера, а по-късно основал общество от монаси пустинници, които днес се наричат бенедиктинци, по името на този отчаян Бенедикт. Това е едно скромно братство, отдадено само на три занимания — възхвала на Бога, четене и физическа работа, като членовете му се въздържат от месото на закланите животни, от политиката и от порока. Но те подкрепят тезата на Бенедикт, че мъжът и жената не само са чужди помежду си, но и по своята природа са непримирими врагове, а това според мен е безсмислица. Посетих веднъж ограденото им с висока стена убежище на Казинус Монс, над Латинския път между Рим и Неапол, и установих, че във всичко цари най-строга и неумолима дисциплина. Разказах какво съм видял на господарката, която според, вътрешния ред на манастира нямаше право да влиза в него, завършвайки с думите: „В лицето на Бенедикт е загубен един добър войник.“ Велизарий, който също бе там, отвърна в християнски дух: „Не, Евгений, намерен е един добър войник.“

Въпросният Бенедикт за малко не бил победен веднъж, защото жената, в която бил влюбен, се смилила най-сетне над него и една вечер тръгнала за манастира с група актриси от театъра — по една за всекиго от монасите. Почукали на голямата порта, а когато вратарят — един исполински гот им отворил, той бил нападнат от ласкави ръце, почти удушен от благовонни целувки и взет в плен. Нападението било изключително напористо и всички монаси били сразени, с изключение на двама-трима, които се заключили в килиите си и хвърлили ключовете през прозореца, за да се спасят от изкушението, също както Одисей се спасил от сирените, като заповядал на моряците си да го завържат здраво за мачтата. Единствен Бенедикт не се огънал. Той хванал предводителката на неприятеля за ръка, заговорил й с любеща откровеност и я накарал да се засрами горчиво за своите деяния. Ако тази история е правдива, Бенедикт е бил твърд и непоколебим като Велизарий. Или пък жената може да е загубила междувременно от своята красота — тя била значително по-стара от него, а жените на римските патриции са лакоми и лениви и скоро затлъстяват като шарани в декоративно рибно езерце.

Така или иначе, Велизарий бе водил честен и редовен живот и през всички тези години бе претърпял неуспех само при една експедиция — експедицията срещу Порфирий, прочутия кит, който вече двайсет и пет години безпокоеше корабите в Черно море и Босфора и не можеше да бъде убит или заловен с никакви средства. Порфирий беше единственият кит, забелязан някога в Средиземно море. В Атлантическия океан се срещат често много по-големи китове, наречени кашалоти — един особено едър екземпляр бил изваден веднъж край Кадис. На още по-големи се натъкват в Индийския океан търговците от Червено море, които отиват всяка година до Цейлон с мусонните ветрове — тъкмо от тези китове се добива балена и те често достигат четиристотин стъпки дължина. Порфирий беше едва една осма от този размер, но за разлика от индийските китове, които са плашливи и избягват корабите, той водеше разрушителна война срещу империята. Китовете не се хранят, както би могло да се предположи, с големи риби, с делфини, тюлени и акули, а само с най-дребните морски обитатели: те плуват бързо с отворена уста и поглъщат милиони наведнъж. Порфирий се появяваше в Черно море, хранеше се на морското дъно в местата, където рибата се събира през размножителния период, а понякога изчезваше с месеци. Но неизменно се връщаше и се разполагаше в проливите — Босфора или Хелеспонт, — където течението отнасяше в устата му цели ята риби. При първото появяване на Порфирий един сърцат рибар, на когото омръзнало да изтегля мрежите си все скъсани, успял веднъж да забие от малката си лодка един тежък харпун за лов на риба в тялото на кита. Това било равносилно на формално обявяване на война и Порфирий, чиито намерения били дотогава твърде миролюбиви, нападнал лодката и я разбил с един замах на опашката. Станало ясно, че Порфирий не е някой млад кит от обичайния невойнствен тип, а истински хищник, като онези от Индийския океан, забелязвани от наши моряци да нападат грамадни китове и ща ги убиват с непрестанни удари на опашките си.

Порфирий обичаше да се спотайва в морските дълбини и да се появява внезапно, изхвърляйки фонтани вода от един отвор в главата си, за да нападне първата появила се лодка или гемия и да я разбие с мощната си опашка. Той потопи и два кораба с доста голяма водоизместимост — изплувал ненадейно под тях и пробил дъното им с главата си. Но тези два случая може да са били и непреднамерени.

За безчинствата на Порфирий се даваха най-различни обяснения. Православните християни твърдяха, че бил изпратен като наказание за греховния еретически монофизитизъм, но монофизитите възразяваха, че това не е възможно, тъй като при своите нападения Порфирий не правел разлика между православни и монофизити, (А и по времето, за което говоря, спорът с Рим бе вече изгладен.) Други разправяха, че търсел един нов Йона, и мнозина от не особено обичаните моряци — православни или монофизити, както дойде — бяха хвърлени на кита като жертвоприношение. Епископи и от двете верски течения му четоха проповеди от брега, пускаха по течението послания на късове хартия, с които го заклеваха в името на Светата Троица да се върне в океана, откъдето е дошъл. Но Порфирий бе неграмотен и непокръстен, така че не им обърна никакво внимание.

Велизарий също предложил услугите си да хване Порфирий. Той хвърлил котва на входа на Черно море горе-долу по времето, когато китът се връщаше в обичайните си ловни места. Корабът на Велизарий бил по-голям от онези, които Порфирий бе свикнал да напада, и бил въоръжен с обсадна балиста, мятаща не обикновените къси стрели с дървени пера, а тежко, дълго копие. Юстиниан дал за обслужване на балистата един отряд от столичното опълчение на сините (отговорността за защита на градската стена на Константинопол бе разделена между демарха на сините и демарха на зелените), които горели от желание да прославят своята партия, като премахнат Порфирий. Екипажът на кораба бил също от сините. Моряците боядисали копията на балистата в синьо, както и обшивката на кораба и широката част на веслата.

Най-после дошли съобщения, че Порфирий е бил забелязан недалеч от северния бряг, че напредва бавно към града и че е във войнствено настроение. Велизарий дал заповед за непрекъснато зорко наблюдение и проверил действието на балистата, като накарал хората от опълчението да се упражняват, докато постигнат съвършенство в боравенето с нея. Наредил им да се целят по едно хвърлено зад борда буре, докато се научат да определят съвсем точно метателната сила на въжетата, опъвани със специален лостов механизъм. По едно време наблюдателят забелязал струите вода, изхвърляни от Порфирий, на около половин миля разстояние. Китът се приближил по повърхността и се запътил направо към кораба, сякаш възнамерявал да го нападне. Той беше умно и съобразително животно и знаеше каква страшна слава бе придобил: само като го зърнеха, корабите опъваха всичките си платна и побягваха, накъдето ги носеше вятърът, като понякога се отбиваха на повече от петдесет мили от курса си. Този кораб обаче не побягнал.

Чудовището се приближавало все повече и повече и Велизарий дал заповед за стрелба. Копието профучало във въздуха и пронизало от единия до другия край… бурето, в което благоразумните доброволци, уплашени до смърт от яростта на Порфирий, и този път предпочели да се целят. Порфирий се задоволил да замахне веднъж с опашката, помитайки две дузини гребла, а после се гмурнал и изчезнал. Но преди това Велизарий изпратил в туловището му една тежка стрела от коравия си стоманен лък, като онези, които се използуват от защитниците на някой обсаден град, когато неприятелят се опитва да превземе градските порти под прикритието на много дебели щитове. Той се прицелил там, където според него би трябвало да се намира мозъкът, но китът има доста странно телесно устройство и стрелата изчезнала в слоя от защитна мас.

Преследвачите не видели никога вече Порфирий. След като кръстосвали пролива няколко дни, те се върнали обратно. Моряците се наговорили помежду си за една версия, която не накърнявала гордостта им. Според техния разказ Велизарий стрелял със своя лък, но не улучил и чак тогава те стреляли с балистата. Копието попаднало право в зиналата паст на Порфирий, но китът отхапал дръжката и се отдалечил с мощен рев, ала върхът на копието останал дълбоко забит в гърлото му. „Скоро той ще умре от раните си — хвалели се те — и вие ще познаете нашето копие по цвета му.“ Зелените обаче не приели тези твърдения, още повече, че Велизарий отказал да ги подкрепи. Единствените му думи били: „Доброволците боравеха много енергично със своята балиста и доказаха, че са много добри стрелци. Предадох официален доклад на негова светлост императора. Без съмнение той ще го направи публично достояние, когато му дойде времето.“ Но за да спаси честта на сините, Юстин така и не обнародвал доклада.

Дълги години след това Порфирий продължил да къса мрежи и да поврежда кораби. Зелените, макар и убедени, че сините са се проявили като страхливци, съвсем не искаха да стават за смях, като се заемат на свой ред да унищожат Порфирий.

[1] Брониран конник (гр.) — Б.пр. ↑

Глава пета
Война с Персия

Императорът на ромеите и великият цар на персите са стари врагове, но те гледат на себе си, взети заедно, като на двете очи на света и двата фара на цивилизацията. За всекиго от тях самото съществуване на другия е една утеха в уединението на собственото му свещено призвание и в царствените писма, които си разменят, не само във време на мир, но и във време на война, винаги има една нотка на сърдечност и приятелство. Те се поздравяват като стари противници на табла, които играят всеки ден във винопродавницата, за да определят кой ще плати виното. Едното око, или единият фар, свети над голяма част от Европа, а също и над Мала Азия и част от Африка; другото — над необятните простори на азиатския континент. Вярно е, че и в двата случая суверенитетът, упражняван над голям брой територии, е само номинален. Персите не могат да упражняват контрол над такива отдалечени сатрапии като Бактрия, Согдиана и Арахосия, а ромеите по времето, за което разказвам, фактически бяха отстъпили Британия на пиктите и саксите, Галия — на франките и бургундите, Северна Африка — на вандалите и маврите, Испания — на едно готско племе и Италия, заедно със самия Рим — на друго. И все пак голяма част от света беше и все още е под действителната власт на единия или на другия от тези двама владетели, а друга голяма част — под тяхната номинална власт.

За щастие на световния мир пясъчни пустини и високи скалисти планини разделят двете царства почти по цялото протежение на общата им граница — тя започва от източния бряг на Черно море, минава през Армения и покрай Сирия и стига до северния край на Червено море. Много редки са случаите в световната история, когато западните армии са успявали да завладеят азиатски територии отвъд тази граница или пък източните войски — да навлязат в Европа или Африка. Но дори когато това е ставало, завоеванията не са се оказвали дълготрайни. Ксеркс Персийски не успя да покори Гърция въпреки огромните войски, които прехвърли в Европа по моста от лодки през Хелеспонт; Александър Велики победи Персия, но огромната му империя не можа да го надживее. Обикновено нападателите и от двете страни са били отблъсквани недалеч от границата или в случай на успех не са правили опити да задържат новозавзетите територии, а са се оттегляли, след като са взимали контрибуции под една или друга форма. Тези сблъсъци са ставали почти винаги в Месопотамия, между горните течения на Тигър и Ефрат. Указаната област е най-удобна като бойно поле, но дава по-големи предимства на персите, тъй като им осигурява бърз достъп до складовете за храна и гарнизонните градове.

В продължение на няколко столетия след времето на Александър Персийската империя е била известна под името Партско царство, понеже Ашканидите[1], управляващата династия, имали партски произход, но около сто години преди Константин да се покръсти и да премести имперската столица от Рим в Константинопол, един потомък на древните персийски царе, на име Ардашир, се разбунтувал и свалил Ашканидите. Основаната от него нова династия, Сасанидите, възстановила името и традициите на Персийската империя — тази династия управлява и днес страната (по времето, за което пиша, царската корона украсяваше главата на Гобад — деветнайсетия потомък на династията). Сасанидите пречистили и укрепили древната религия на персите — огнепоклонничеството — съгласно откровението на пророка и мага Заратустра. Тази религия била силно опорочена от гръцката философия — също както и древната римска религия и юдаизмът; от това разлагащо влияние не е било пощадено и християнството. (Сравнете хубавия, простичък разказ на четирите Евангелия, възникнали явно сред неграмотни селяни и рибари, които никога не са изучавали нито граматика, нито реторика, със скучната християнска философия на нашето време!) Цар Ардашир обаче изгонил всички философи от своята империя. Те се върнали при нас възприели някои персийски идеи и заразили християнството с една нова ерес — манихейството. Манихейците са изнамерили една съвсем нова теория за природата на Христа. Те твърдят, че тя е двойствена, и то не само двойствена, но и противоречива: Иисус, историческата личност, бил несъвършен и грешен, а Христос, неговата духовна същност, бил божествен спасител. Манихейците са ненавиждани както от персите, така и от християните — аз самият не мога да кажа нито една дума в тяхна защита. Персите ги подкрепят само в Персийска Армения, за да отслабят връзките на религиозна близост между тази християнска област и Ромейска Армения, която също е християнска и при това строго православна.

Като забранил излишните препирни — а за един практичен човек като мен философията не е нищо друго, постановил връщане към непосредствената прямота на делата, думите и мисълта[2], Ардашир възвърнал на персите изконната им мощ както в гражданското, така и във военното управление на империята. Между неговите потомци и редица римски императори били водени големи войни, в повечето от които победата клоняла към персите. Но четиринайсетият владетел от династията бил Бахрам Гур, или Онагъра — наречен така, защото страстно обичал лова на дивото пустинно магаре. Той започнал война с нас, тъй като преследвал християните почти толкова фанатично, колкото ние самите преследваме своите събратя християни, бил победен на бойното поле и заставен да се закълне в царствената си чест, че ще живее в мир с нас през следващите сто години. Неговите синове и внуци, от страх да не предизвикат гнева на духа му, продължили да поддържат мира и стоте мирни години изтекоха едва в наши дни. Тогава, както вече споменах, войната избухна отново и войската на Анастасий, предвождана по един позорен начин, претърпя и позорно поражение. Тъкмо на тази кампания е станал свидетел гражданинът Симеон.

Конфликтът имаше много причини, но главната от тях беше цената на едро на коприната. Коприната, е плат, който далеч превъзхожда всички останали по своите качества — държи хладно, лек е и е много красив. Той бил създаден от някаква варварска китайска царица и от векове се внася от Китай по море и по суша за нуждите на богатите и благовъзпитаните граждани, както и на танцувачки, блудници и други подобни, и от рядък лукс се е превърнал във всеобща суета. Коприната се боядисва лесно, особено с пурпурната боя, добивана от черупките на морски животни. Памукът е също полезен продукт, внасян от Изтока — главно от Индия. Той се добива от влакнестия цвят на някакво блатно растение и от него се тъче лек, здрав плат, който държи по-хладно от вълната и лесно се пере. Но памукът не притежава лъскавината и финеса на коприната. Памукът никога не е бил загадка, ала естеството и произходът на коприната не бяха известни на никого освен на китайците, а те не искаха да открият тайната, понеже държаха да си запазят този безценен монопол. Суровата коприна пристигаше тук на жълтеникави макари, навити върху тръстикови стъбла, като всяка макара съдържаше нишка с определено тегло. Естествоизпитателите предполагаха, че това е нишката на някакъв китайски паяк гигант, но други бяха на мнение, че тя се извлича от кората на особен вид палма, а трети — че се добива чрез изстъргване от долната мъхеста повърхност на черничевите листа. Никой обаче не можеше да докаже правотата на своята теория, защото нашите отношения с Китай винаги са се осъществявали с помощта на посредници — с изключение на един непродължителен период от време преди около четиристотин години, когато корабите ни са плавали направо до пристанищата в Южен Китай. Търгувахме или посредством персийската колония в Цейлон, по морския път, или посредством самата Персия, по суша. Копринените кервани от Китай пътуват сто и петдесет дни до персийската граница през Бухара и Самарканд и още осемдесет до нашата граница през Низивис по горното течение на Ефрат; оттам остават двайсет дни до Константинопол. Морският път крие може би по-малко рискове, но коприната тогава минава през ръцете на абисинските търговци от Червено море, а това означава заплащане на двойна такса.

С увеличаване на търсенето китайските продавачи повишиха цената на суровата коприна, а персите, които не искаха цялата печалба да отиде в ръцете на китайците, увеличиха прекупната цена повече, отколкото се полагаше. При това положение нашите търговци, в невъзможността си да извлекат каквато и да е печалба ако купуват на тази цена, решиха да търгуват направо с китайците, като се опитат да използуват един стар търговски път, минаващ северно от персийската територия, отвъд Каспийско море; този дълъг, но удобен път стига до нашите земи през един тесен проход в Кавказките планини, източно от Черно море и близо до границата с Колхида — една богата, приятелска нам страна. Именно в Колхида е отишъл някога с аргонавтите Язон, за да донесе Златното руно, което според мен е символ за богатствата на Ориента, стигащи до нас по този северен път. Като решиха да го открият повторно, нашите търговци си даваха сметка, че ще трябва да плащат такса на дивите хуни, през чиито земи преминаваше той, но се надяваха те да се задоволят с по-малко пари от персите. Най-могъщото и най-близко от тези племена беше племето на белите хуни — наречени така, понеже приличат на европейци, за разлика от останалите хуни, които ни изглеждат като зли жълти зверове. Белите хуни живееха между Каспийско и Черно море и бяха заклети врагове на персите. Даровете, поднесени на това племе в подходящ момент с цел то да бъде склонено да нападне Персия от север, са спасявали неведнъж нашите граници от големи неприятности.

Планът на търговците обаче се провали. Персите научили за него и уговорили китайците да търгуват само с тях. Тогава цар Гобад писа саркастично на император Анастасий, че белите хуни му възложили да събира данъка, който ромеите бяха обещали да им дават за правото да използуват северния път. Ако Анастасий все още желаел да купува коприна той трябвало следователно да заеме първо пари на персийската хазна, с която те да обезщетят разочарованите хуни. Анастасий естествено отхвърли с възмущение това искане и Гобад нахлу в Ромейска Армения с малка, но добре обучена войска, като обсади важния град Амида по горното поречие на Тигър. Анастасий изпрати петдесет и две хилядна армия в помощ на обсадения град, но повери нейното командуване не на един-единствен некадърен военачалник, какъвто беше обичаят, а на няколко некадърни, равни по чин военачалници, които непрекъснато оборваха взаимно тактическите си планове и не можеха да постигнат съгласие по нито един въпрос. Ето защо тази огромна войска бе бита в няколко решаващи сражения, а някои отряди избягаха, без изобщо да се осмелят да влязат в бой. Това така подрони нашата репутация на Изток, че ако вниманието на Гобад не бе отвлечено от едно хунско нахлуване от север (Анастасий подкупи белите хуни, като плати обещаната такса в двоен размер), той щеше да се опита да завземе цяла Сирия и Мала Азия и без съмнение щеше да успее. Великият цар бе превзел вече Амида след дълга обсада поради небрежността на някакви арменски монаси, на които било възложено да охраняват една от кулите, но те така обилно се наяли и напили след дългите пости, че заспали, а персите пропълзели в кулата по един стар подземен ходник и изклали монасите до крак. При нападението самият Гобад проявил изключителна енергия за човек на шейсет години. Изкачвайки се по една обсадна стълба с меч в ръка, той заплашил да прободе с него всеки перс, който тръгне да се връща назад. Разказват, че персийските магове го убедили да не вдига обсадата, както мислел вече да стори, когато тя се проточила прекалено дълго, поради едно благоприятно знамение: група леки жени на градската стена започнали да се присмиват на персите, като си вдигали полите и викали: „Хайде де, елате да се повеселим заедно!“ Магите изтълкували това като знак, че градът скоро ще им открие своите тайни, а намирането на скрития ходник доказало тяхната правота. Преди да се върне, за да прогони белите хуни, Гобад оставил един гарнизон от хиляда души в Амида, който успял да задържи града въпреки атаките на ромейските подкрепления и приел да го напусне чак две години след превземането му срещу седемдесет хиляди номизми.

Между Анастасий и Гобад бе сключен седемгодишен мир, който обаче продължи много по-дълго, защото Анастасий беше твърде слаб, а Гобад имаше много други грижи, за да продължат войната. Все пак и от двете страни бе извършен по един акт на враждебност. Гобад завзе Каспийските врата — прохода през Кавказ, по който смятаха да минават нашите кервани с коприна, а Анастасий укрепи открития град Дара, който се намира съвсем близо до персийската граница и контролира главния път, свързващ двете страни.

Нека обясня значението на тези две действия. Каспийските врата са много важни от стратегическа гледна точка. Това е единственото проходимо място през високите и страшни Кавказки планини — тази простираща се на стотици мили преграда между просторните азиатски степи, където се скитат номадските хуни, и нашия цивилизован свят. Александър Велики пръв е оценил правилно значението на този проход, дълъг седем мили, който започва откъм нашата страна с естествена порта сред отвесните скали, така че за нейната защита е достатъчен един малък гарнизон. Там той построил крепост, която станала твърдина на многобройни различни принцове през последните осемстотин години. Настоящият владетел беше един покръстен хун, който защищаваше от крепостта пасищата си откъм планината срещу хуните езичници от другата й страна.

Същият този владетел почувствувал, че краят му наближава, и тъй като нямал голямо доверие в здравия разум и смелостта на своите синове, писал на Анастасий, от когото бе получил многобройни знаци на царствено благоволение, като му предложил да му продаде крепостта и прохода за няколко хиляди златни монети. Анастасий свикал своите старши сенатори и поискал да чуе тяхното мнение по въпроса. Те отговорили следното:

— Каспийските врата биха имали огромно търговско значение за твое свещено величество, ако ти беше в състояние да използуваш северния кервански път за пряка търговия с Китай, но доколкото персийските интриги осуетиха тази възможност, от прохода няма да има никаква практическа полза. Твое величество без съмнение си дава сметка, че сегашният владетел на замъка или някой от неговите синове ще продължи да защищава крепостта без каквито и да било насърчения от твоя страна просто за да предпази собствената си земя от набезите на степните хуни. А да се постави ромейски гарнизон там ще бъде не само рисковано, но и скъпо, тъй като Каспийските врата се намират на двеста мили от източните брегове на Черно море и на още по-голямо разстояние от диоцеза Понт, който е най-близкото от личните владения на твоя милост по южните брегове на това море; между тях лежи персийската сатрапия Иберия. Ето защо съветваме твое величие да поблагодариш най-учтиво на този хун и да му изпратиш скъп подарък, но да не хвърляш напразно пари — източната граница и без това струва твърде скъпо на империята.

Анастасий прояви неблагоразумието да се вслуша в този съвет. Владетелят на прохода почина скоро след това и синовете му се скараха за неговото наследство. Тогава най-младият от тях, когото лишили от полагащия му се дял, писал на Гобад, като му предложил една силна персийска военна част да завземе Каспийските врата, а той самият да бъде назначен за владетел на крепостта с голяма годишна заплата. Гобад изпратил военната част, завзел прохода, убил всички синове, включително и най-младия, и се зарадвал, че най-западните му владения ще бъдат вече добре защитени от хунски нападения. Ако Анастасий бе дръзнал да изпрати своевременно искания от стария владетел гарнизон, щеше да има възможност, винаги когато пожелае, да пуска хунските пълчища в персийската част на Армения със същата лекота, с която градинарят отприщва водния резервоар и наводнява напоителните канали.

Толкова за Каспийските врата. Що се отнася до укрепването на Дара от страна на Анастасий, един стар договор забраняваше и на двете империи да изграждат нови укрепления по границата. Персите бяха силно раздразнени от този негов акт, но Анастасий укрепи и селището Ерзерум в Ромейска Армения, като го превърна в силна градска крепост. Това също бе посрещнато много зле от персите, както и умилкването му около монасите манихейци в Персийска Армения, на които се опитваше да внуши, че е таен последовател на тяхната секта.

Когато Анастасий умря и бе наследен от Юстин, Гобад се разтревожи сериозно за бъдещето. Той знаеше, че Юстин е добър войник, и чувствуваше приближаването на собствената си смърт. Подобно на повечето източни царе той ненавиждаше законния си наследник, който носеше името Кавус. Обичаше безумно най-малкия си син Хосроу, роден от втората му съпруга, чиято саможертва го спасила от така наречения Замък на забравата, където бил затворен в течение на две години от един самозванец. Тя сменила дрехите си с неговите и останала вместо него в килията, а когато измамата била разкрита, загинала след най-зверски мъчения. Преди да избяга, Гобад й се заклел, че ако успее някога да върне трона си, нейният син ще го наследи. Освен Кавус имаше още един син, Замасп, който беше най-способният пълководец в цяла Персия и се ползуваше с доверието на всички благородници, но не можеше да претендира за престола, тъй като бе загубил едно око в някакво сражение с хуните. Никой човек с недъг или уродливост няма право да царува в Персия, а една особеност на персийските закони е, че те не могат никога да бъдат отменени или изменени. Години наред Гобад бе обмислял как да отстрани Кавус, който се ползуваше от лоялната подкрепа на брат си Замасп, но не бе могъл да стигне до никакво решение. Едва след смъртта на Анастасий и възцаряването на Юстин той се реши да действува. Написа на Юстин едно необикновено писмо, като го придружи с великолепни подаръци — скъпоценни камъни и творби на изкуството. Привеждам го тук с няколко маловажни съкращения.

„Гобад Сасанидски, Брат на Слънцето, Велик цар на персите, признат император на Мидия, Ирак, Трансйордания, Отсамна Арабия, Керман, Хорасан, Меркан, Оман, Синд, Согдиана и други земи, твърде многобройни, за да бъдат посочени в това кратко писмо, до Юстин, християнски император на ромеите, в Константинопол, изпраща поздрав.“

Царствени братовчеде, от ръката на твоя баща Анастасий ние понесохме големи несправедливости, както ти, поради всеизвестното благородство на твоята душа, ще бъдеш един от първите да признаеш. Независимо от това ние сметнахме за целесъобразно да изоставим всички тежки обвинения, които бихме могли да повдигнем срещу ромеите, уверени, че докато беше жив твоят царствен баща, ти си съжалявал не по-малко от нас за неговите неразумни постъпки, макар и от синовна преданост да си се въздържал да смекчиш техните последици. И ние сме сигурни, че истинската победа е на страната на оногова, който, дори да съзнава колко лошо са постъпили с него, е въпреки това готов да отстъпи пред своите неприятели, щом те го молят за неговата дружба. Такова е великодушното предложение на Гобад и той е готов да се обвърже с Юстин с възможно най-тесни приятелски връзки.

Нашият царствен братовчед не може да е в неведение относно една забележителна уговорка между неговия предтеча, император Аркадий, и моя, великия Яздегерд, самоназовал се (в голямото си смирение пред Бога-Слънце, когото ние почитаме) Грешника. Император Аркадий бил тежко болен, а единственият му син, на име Теодосий, бил още дете, затова императорът се страхувал да не би това дете да бъде отстранено като наследник от някой могъщ военачалник или амбициозен родственик. Страхувал се също така, че поданиците му биха могли да се възползуват от политическата несигурност, която толкова често придружава царуването на един невръстен император. Затова той смело се обърнал с писмо към нашия предтеча Яздегерд и го помолил да стане настойник на момчето до неговото пълнолетие и да пази престола от съперниците му. Нашият благороден предтеча, Грешник по име, но добродетелен на дело, приел това поръчение и се обърнал с писмо до Сената в Константинопол, в което заплашвал, че ще обяви война срещу всеки узурпатор на трона на Теодосий. Той неизменно следвал политика на пълен мир с Рим до своята смърт.

В памет на тази благородна постъпка, която прави чест на Аркадий не по-малко, отколкото на нашия предтеча, и с надеждата за още едно столетие на мир, като онова, на което се обрекоха по-късно император Теодосий и нашият предшественик Бахрам Гур Онагъра и което изтече съвсем неотдавна, ние ти правим следното предложение: ти, Юстин, да осиновиш нашия любим син Хосроу, избрания от нас престолонаследник. Стори това, и ние ще те обичаме, и нашите поданици ще обичат твоите, а Великият цар и Императорът на ромеите ще бъдат занапред не братовчеди, а братя. Бъди здрав.

Сигурно ще си помислите, че Юстин, а и Юстиниан като негов най-вероятен наследник са изпаднали във възторг от това писмо, което всъщност носеше благополучно решаване на всичките им трудности, в това число дори на стария спор за цената на коприната — и не ще сгрешите. Все пак те сметнаха за целесъобразно да свикат старшите сенатори и да поискат техния съвет, както бе сторил някога Анастасий по въпроса за Каспийските врата. Добре известно е какво става в подобни случаи. Най-простото и най-очевидно заключение се отхвърля като недостойно за такива изтъкнати мъдреци като тези остроумни беловласи старци, след това се водят разгорещени спорове по някоя заплетена алтернатива, която също се отхвърля, за да се стигне накрая до едно абсолютно невероятно и крайно погрешно заключение, прието с единодушие. Има един популярен анекдот, доста подходящ за случая. Веднъж двама хитри атински стражи преследвали някакъв крадец от Тива недалеч от границите на града, когато се натъкнали на една табела с надпис: „Винопродавница «Грозд». Всички граждани на Тива са добре дошли“. Единият от стражите казал: „Сигурно е потърсил убежище тук.“ — „Не — извикал другият, — той знае много добре, че тъкмо тук може да го потърсим.“ — „Точно така — отвърнал първият, — значи е решил да ни надхитри, като влезе именно тук.“ И те претърсили основно заведението. В това време тиванският крадец, който не можел да чете, успял да избяга благополучно през границата. По същия начин сега всемъдрият Сенат разсъждаваше за предложението на Гобад. Какво показваше то — простодушие, хитрост или злонамереност? Или може би нещо друго?

Разгледани бяха всевъзможни становища и накрая Председателят на Сената, като познавач на правните въпроси, изрази дълбокото си убеждение, че Гобад крие изключителна хитрост под маската на изключително простодушие: той искал Юстин да осинови Хосроу, за да можел да предяви законно претенциите си към империята след смъртта на Юстин! Всеки обикновен човек — но обикновени хора там нямаше — би разбрал веднага пълната абсурдност на този аргумент. Преди всичко персите са правдив народ и великият цар не би унижил царското си достойнство с такава просташка уловка; и второ, нито един перс не би имал и най-малката надежда да бъде приет от нас като кандидат за ромейския престол дори ако би дръзнал да се покръсти, което естествено би довело до отлъчването му от неговите дотогавашни едноверци, огнепоклонниците. Всъщност Гобад бе направил едно искрено и добросъседско предложение (размяна на сигнали от морски фар до морски фар), също както бе сторил някога и Аркадий. Но съображенията на председателя на Сената уплашиха Юстиниан, който не желаеше да има съперници за престола, и дори Теодора, макар да смяташе писмото за искрено, не успя да го убеди, че първата му преценка не го е излъгала. Така Юстин изпрати в края на краищата един нелеп отговор на Гобад, в който предлагаше да осинови Хосроу по оръжейната церемония, а не с императорски декрет. Първият ритуал на осиновяване се използува главно при готите. Бъдещият баща дарява кон и броня на бъдещия си син и изрича простата формула: „Ти си мой превъзходен син. Този ден аз те родих по обичая на народите и по мъжки. Нека моите врагове бъдат твои врагове, моите приятели — твои приятели, моят род — твой род.“ Разликата между тази формула и гражданското осиновяване с декрет е в това, че тя не се признава от ромейската юрисдикция като даваща наследствени права, а само като договор за законна защита от едната страна и за синовно послушание — от другата.

Преди да свика въпросния съвет, Юстиниан бе уверил в частен разговор персийския пратеник, че според него императорът ще приеме с готовност тази чест, и пратеникът бе изпратил съобщение на Хосроу да чака на границата, откъдето скоро ще го отведат до Константинопол за церемонията по осиновяването. Но сега нещата, разбира се, се измениха. Хосроу се почувствува горчиво обиден от недостойния отговор, донесен от един ромейски пратеник на неговия представител в Низивис, недалеч от границата. Едно просто „не“ би го подразнило много по-малко от едно „не“, представяно като „да“. Нима Юстин наистина е очаквал, че владетелят на най-древното и най-велико царство в цивилизования свят би позволил на своя любим син, избрания от него наследник, принц, в чиито вени тече кръвта на Артаксеркс и Кир, да бъде третиран като въоръжен германски варварин? Войната избухна не след дълго и в нея Велизарий получи първата си важна задача като военачалник.

Преди да опиша подвизите му, трябва да ви разкажа малко повече за нашия живот — на господарката и моя — в Антиохия. Един ден по пладне (беше двайсет и девети май), в годината, през която започна тази нова персийска война, седяхме в градинската галерия и чакахме да бъдем извикани за обед. Мястото беше прохладно, облицовано с великолепни сини плочки, с непресекващ игрив фонтан и бял мраморен басейн, гъмжащ от пъстроцветни риби и заобиколен със саксии цветя, някои от които бяха много редки, внесени от Далечния изток. Господарката клюмаше сънливо над някакво ръкоделие — денят бе тъй душен, че не можеше да работи. Аз също чувствувах мъчителна отпуснатост — физическа и умствена. Изведнъж ми прилоша. Сякаш цялата земя се люлееше под мен. Ужасих се: нима ме бе пипнала холерата? Нима щях да умра след няколко часа? Холерата вилнееше в по-бедните квартали на града, като вземаше по пет хиляди жертви всеки ден. Недалеч се издигаше великолепен храм в коринтски стил, посветен някога на богиня Диана (сирийците наричат същата богиня Астарта), но повече от едно столетие използуван като главна квартира на сините. Седнал в галерията, аз се опитвах да съсредоточа погледа си върху широкия перистил на това солидно здание и върху неговите колони от жълт нумидийски мрамор, извисяващи се в стройни редици. Но и те се люшкаха като пияни и при едно особено силно залитане имах чувството, че падат настрани, при което целият перистил се срути сред страшен тътен и грохот! Изведнъж разбрах, че не на мен ми е прилошало, а на майката-земя! Бях свидетел на земетресение с огромна и ужасяваща сила. Сграбчих сина на господарката Фотий и малката Марта, които играеха на пода до мен, и изтичах в градината, последван от препъващата се господарка. Спасихме се на косъм: едно още по-мощно потръпване на земята ни захвърли всички долу и нашият красив, великолепен, уютен дом се превърна в безформена маса от каменни и дървени отломки. Някакъв летящ предмет ме удари по главата и изведнъж открих, че ръцете ми автоматично са започнали да извършват плувни движения, сякаш бях изхвърлен в морето от борда на потъващ кораб и се борех с огромни вълни. Всъщност точно в този момент, макар и тогава да не знаех това, хиляди мои съграждани също плуваха, и то в отчаяна борба на живот и смърт. Защото голямата река Оронт, придошла от пролетните дъждове, бе излязла от коритото си под действието на земните гърчове и сега водната стена, висока двайсет стъпки, помиташе всичко в ниската част на града.

Когато главата ми се проясни малко, хванах господарката за ръка и двамата изтичахме обратно към мястото, където само допреди няколко минути се издигаше къщата, и с неистови крясъци викахме по име двете по-големи деца, техния учител и останалите слуги. Но всички бяха заровени под прашните развалини, с изключение на двама градинари, един слуга, който изтичал през задната врата още при първия трус, и една тежко ранена прислужница. Опитахме се да освободим някого, който стенеше близо до нас под развалините (мисля, че това беше зълвата на господарката), но изведнъж духна силен вятър и в рухналата грамада се разрази пожар, като направи всякакви спасителни работи невъзможни. По едно време ми се стори, че долавям приглушените писъци на големия син на господарката, но когато отидох на мястото, не можах да чуя нищо. След това силата на трусовете започна постепенно да намалява. Няколко часа по-късно можехме вече да направим равносметка на този ужасен ден.

Антиохия, вторият град на Източната империя (макар че Александрия, Коринт и Йерусалим смело му оспорват тази титла), лежеше в развалини. От оцелелите му жители (чийто брой преди земетресението възлизаше на три четвърти милион) само няколко хиляди не бяха останали бездомни, а опустошителни пожари погълнаха дървените къщи, пощадени от самото земетресение. Нито една църква или друга обществена сграда не остана неповредена. Дълги, невероятно дълбоки цепнатини бяха разкъсали земната твърд, поглъщайки цели улици с техните къщи. Най-жестоко пострадалите квартали бяха острацинският и нимфейският, но най-много загинали имаше в градската баня, наречена на имената на Адриан и Траян, която била претъпкана в момента на първия трус.

Не липсваха и другите беди, които съпътствуват винаги едно земетресение от такъв мащаб: грабежи, бунтове, замърсяване на питейната вода, разпространение на заразни болести сред населението (особено се засили холерата) и ожесточени религиозни спорове във връзка с причината за постигналото ни бедствие. За щастие имахме способен градоначалник, който запази доверието на по-голямата част от оцелелите. Той организира групи за спасяване на затрупаните от развалините жертви, за борба с пожарите, за погребване на мъртвите, за построяване на временни заслони и за събиране и разпределяне на храна. Ако не беше той, положението ни щеше да бъде наистина отчаяно!

Съпругът на моята господарка загина под развалините в храма на Диана — тялото му не можа да бъде намерено. Успяхме обаче да спасим солидна сума в злато от избата на нашия дом, завещанието му бе на сигурно място в криптата на една църква в Селевкия, където се пазеше от свещениците, а складът, където се съхраняваха неговите бали с коприна, устоя както на трусовете, така и на огъня. Вилата в Ливан очевидно не бе засегната от бедствието. Затова решихме, че всичко можеше да бъде и много по-лошо. От четирите си деца господарката беше запазила все пак две. Като всяка майка, тя страдаше дълбоко от загубата на загиналите, като си казваше, че тъкмо те са били нейните любимци — по-красивите и по-надарените от четирите, но дали това наистина беше така, не зная. Вярно е, че Фотий не се оказа добър син, но аз лично го предпочитах пред загиналия му брат.

Когато Юстин научил за бедствието, засегнало не само Антиохия, но и големия град Едеса по пътя за Персия, а също Аназарба и Помпейополис, както и на запад Дирахион и Коринт — все важни градове, — той бил покрусен от скръб. Свалил короната от главата си, надянал сива траурна власеница, направил жертвоприношения в едно светилище извън градските стени и престанал да се мие и бръсне в течение на цял месец. С негов декрет бяха затворени за същия срок от време театрите и хиподромът. Юстин предостави два милиона номизми за възстановяването на Антиохия и съответни суми за другите градове; освен това те бяха освободени от плащане на такси за няколко години. Загубите за имперската хазна бяха огромни.

Но да се върнем към моята господарка Антонина. Тя изчака две години в Антиохия, докато местните условия започнаха да се подобряват и цената на земите се повиши до задоволително равнище. Тогава продаде цялото имущество, останало й в наследство от нейния съпруг, и се върна в Константинопол, придружена от двете си деца и от мен. Купи една малка къща в предградието Влахерна с изглед към Златния рог, но не съобщи за присъствието си в столицата нито на Теодора, нито на някоя друга от предишните си приятелки, предпочитайки да живее в уединение.

Малко след нашето пристигане Юстиниан наследи Юстин на императорския престол. Теодора беше вече негова съпруга, тъй като старата му леля бе починала и той бе успял да убеди Юстин да отмени закона, който забраняваше на патрициите да се женят за бивши актриси.

Така някогашната съдружничка на господарката от публичния дом днес носеше богато украсената със скъпоценни камъни корона на императрица, с нанизи от маргарит до раменете, мантия от пурпурна коприна, червена пола с втъкани златни нишки, златни пантофи и зелени чорапи. Господарката реши, че е по-добре да остави Теодора да я потърси, ако иска, вместо тя самата да отиде да й поднесе почитанията си. Доколкото можехме да предположим, новата императрица сигурно желаеше да забрави миналото си или да заличи всички следи от него.

Моята господарка следеше с вълнение новините от войната с Персия и започна да изпитва тайна гордост от успехите на Велизарий. Той и още един млад пълководец на име Ситас бяха нахлули внезапно в Персийска Армения, откъдето бяха взели доста пленници. Това беше единственият успех, с който ромеите можеха да се похвалят във войната, която до този момент се развиваше твърде неблагоприятно за нас. Иверийските поданици на персите, християни по вероизповедание, се бяха надигнали срещу Гобад заради неговите опити да ги принуди да възприемат персийските погребални обреди. Християните копаят гробове, езичниците изгарят труповете, а персите поставят телата на своите мъртви на високи кули за храна на птиците лешояди — те са на мнение, че огънят и земята са свещени стихии, които не бива да бъдат замърсявани с мъртва плът. На иверите бе изпратена помощ от Константинопол — един изтъкнат военачалник, пари и неголяма група приятелски настроени хуни от пограничните области на Колхида, — но това се оказа недостатъчно, за да попречи на персите да възстановят господството си над иверите.

В планинската верига между Иверия и Колхида има два прохода, защищавани от две древни крепости. Колхидците, които държаха тези две крепости, използуваха войната като повод и чрез един свой пратеник в Константинопол поискаха да им се плати за тяхната тежка и неприятна служба, но изтъкнаха, че ако предпочита, императорът може да защищава крепостите със свои собствени войски — те нямали нищо против да му предоставят тази възможност. Това стана, докато Юстин беше още жив, но вече изпаднал в старческо слабоумие. Юстиниан, който сам вземаше всички важни решения, бе решен да не повтаря грешката на Анастасий във връзка с Каспийските врата. Без да свиква Сената, той уведоми пратеника, че Юстин е готов да приеме втората алтернатива. Така колхидците оттеглиха своите хора, чието място бе заето от изпратените имперски части, но за разлика от крепостта при Каспийските врата, която беше леснодостъпна и разположена в плодородна местност, тези крепости се намираха в пустинна и безплодна земя, а и необходимите провизии не можеха да бъдат пренесени дотам дори с мулета — само хора бяха в състояние да се изкатерят по скалите. На цели мили околовръст не вирееше никаква храна освен някакъв сорт просо, с който колхидците можеха да преживяват, но според нашите хора той ставал единствено за храна на птиците. Колхидските носачи искаха сега такива високи такси за снабдяването с хляб, олио и вино на имперските гарнизони, че двамата командири твърде скоро изразходваха отпуснатите им за тази цел суми и понеже войниците им отказваха да се докоснат до просен хляб, бяха принудени да се оттеглят в равнините. Щом персите в Иверия научиха за тяхното оттегляне, те на свой ред завзеха крепостите и сметнаха, че си струва да изхранват гарнизоните си с най-добрата храна, която можеха да им доставят. Юстиниан трябваше да остави укрепленията в ръцете на колхидците, като им заплати добре за техните услуги.

Друга грешка от наша страна беше нахлуването в неприятелска територия недалеч от Низивис, предприето от тракийския пълководец, командуващ войските в Дара. Целта на един набег, обичаше да казва Велизарий, е да се навлезе колкото може по-дълбоко в неприятелската територия, без да се излага на риск безопасното изтегляне, и да се нанесат максимални военни щети на противника, като се избягват всякакви ненужни жестокости. Успешният набег причинява силно безпокойство у владетелите на нападнатата страна и уронва престижа им пред нейните жители — именно това безпокойство и уронване на престижа са мерило за неговия успех. Например предната година конниците на Велизарий и Ситас бяха нахлули на сто мили навътре в долината на Арсания. Те прехвърлили реката по мост, който след това разрушили, и се оттеглили, бавно по другия бряг, плячкосвайки систематично всичко по пътя си, на безопасно разстояние пред настъпващата голяма персийска бойна част. Тези конници наброявали не повече от няколкостотин души, всички добре обучени воини. Но въпросният тракиец бе извършил своя набег с голяма, несполучливо комбинирана армия от конница и пехота, като карал конете да се движат със скоростта на пехотата. Той не могъл да стигне до някое място, което да представлява интерес, извършил няколко акта на безсмислена жестокост и давайки ухо на непотвърдени и неточни донесения, че персийски подкрепления напредвали по пътя за Низивис, се завърнал набързо с празни ръце в Дара.

Неговата страхливост и глупост унищожиха целия ефект от предишното нападение. Ето защо Велизарий и Ситас получиха заповед отново да извършат набег в Арсанийската долина. Този път обаче персите били нащрек и скоро изненадали един ескадрон от хората на Ситас, които били не само обременени с тежка плячка, но и опиянени от изпитото вино. Велизарий бил принуден да поведе тежка ариергардна битка, за да прикрие тяхното отстъпление, и имал щастието да излезе почти невредим от нея, след като нанесъл тежки загуби на персите. Наложило се обаче да остави голям брой пленени коне и няколко персийски благородници в ръцете на врага. Именно след този набег, в който особено се бяха отличили някогашните му съученици, Велизарий за първи път провъзгласи категоричната си забрана на пиянството по време на активни бойни действия под заплахата от позорна смърт. Смъртната присъда без право на обжалване щеше да се изпълнява от сънародниците на провинилия се. Една от първите мерки, предприети от Юстиниан след възкачването му на престола, бе уволнението на тракийския военачалник и назначаването на Велизарий за управител на Дара на негово място. До нас достигна един слух, който силно смути господарката — че Велизарий получил това повишение благодарение на годежа си с Анастасия, сестрата на Теодора, въпреки беззъбата й уста и лошото здраве, но той се оказа лъжлив. Щастливецът беше Ситас.

Един ден, докато войната все още не бе завършила, съдбата на моята господарка бе отново тласната по нов път — в нашия дом пристигнаха двама бледи и изтощени от пътя монаси, по-възрастният от които носеше малка кошница. Те открили сегашното й местонахождение след големи перипетии, като извървели пеша целия път от Антиохия, където очаквали да я намерят. Едва след многобройни безплодни търсения и разпитвания от единия край на града до другия, след безкрайни молби и увещания успели да открият нейния дом. При първия поглед, който хвърлихме в кошницата, ни се стори, че в нея няма нищо друго освен няколко неотдавна откъснати черничеви листа. Но в тези листа се криеше огромно състояние. Господарката веднага ги занесе в двореца, където помолила за аудиенция при нейно величество императрица Теодора. Тя бе облякла прости дрехи и се представила като неутешимата вдовица на еди-кой си, бивш ковчежник на сините в Антиохия, а не като Антонина от публичния дом. Отказала да обясни по-подробно какво има да каже, но подчертала, че въпросът е от голямо значение за държавата и че ако влезе в подробности, никой няма да й повярва. Тя познаваше достатъчно добре Теодора и съзнаваше, че императрицата няма да може да устои на изкушението да удовлетвори своето любопитство.

[1] Тази династия в българската историография е известна повече с името Аршакиди. — Бел. NomaD. ↑

[2] Максима на зороастрийската религия: „Добри дела, добри слова, добри мисли“. — Б.р ↑

Глава шеста
Тайната на коприната

Най-напред господарката Антонина влязла в преддверието на двореца, наречено Бронзов палат. Покривът му е покрит с медни плочки, а над портата има голяма икона, на Христос. Тук се помещават четирите батальона на императорската гвардия; тук са също тронните зали, помещенията за официалните пиршества и държавната тъмница за обвинените в измяна. Другите по-важни части на двореца са палатът Дафна, където се решават повечето имперски дела, палатът Сигма със спалните на императора и императрицата и сградата за евнусите. Има и един малък четвъртит палат с пирамидален покрив, изграден от мрамор с багрени жилки (другите са от бял, жълт, червен или зелен мрамор), където съгласно едно древно правило всички императрици са длъжни да родят своите деца, за които после се казва, че са „багренородни“. Теодора роди тук едно дете на Юстиниан, момиченце, но то почина още невръстно. Дворецът, заедно с парка и пристройките, заема една десета от общата площ на престолния град и е разположен в един триъгълен участък между Босфора и водите на Мраморно море.

Господарката била заставена да чака часове в приемната на Бронзовия палат — едно малко, задушно помещение, — където била разпитвана от редица важни и не чак толкова важни лица, главно евнуси, всеки от които се опитвал да я накара да наруши упоритото си мълчание. Императрицата, един след друг я уверявали те, отказвала да приеме просители, ако те не изложат подробно същността на своето прошение. Господарката отговаряла, че ако императрицата научи как задържат една толкова важна просителка, непременно ще ги накаже за спънките, които й правят. Нима не разбират по нейната сериозност, че тя не би безпокоила императрицата напразно?

Най-сетне усилията й се увенчали с успех. Тя била допусната в драпираната с копринени завеси приемна зала на Теодора при втората аудиенция, започваща от два часа. Господарката влязла с кошницата и с двете си деца Фотий и Марта, сърдити и разплакани, защото били пропуснали обеда си — държали ги в Бронзовия палат от осем часа сутринта. Тя познала един-двама от придворните и преторианските стотници, които бе срещала някога в публичния дом, но взела мерки тя самата да не бъде позната от тях. Красивият златен кръст на гърдите и вдовишкият траур се оказали достатъчно добро прикритие, а и тя бе станала значително по-закръглена, отколкото по времето, когато беше акробатична танцувачка. Десет години не бе идвала в тази част на света.

Господарката проследила церемониите, предхождащи аудиенцията, която Теодора даваше в различен час от тази на Юстиниан, за да могат висшите имперски сановници да й оказват съдействие. Един свещеник сложил началото с кратка молитва, били изпети няколко респонзориума, а през това време Теодора, с презрително изражение на лицето, си правела маникюра с едно мъничко ножче. После оттеглили се от длъжност сановници и благородни дами се доближили един по един много почтително до трона й, за да целунат подгъва на нейната мантия или подметката на пантофа й. Тя ги поздравявала студено. Тогава започнало шествието на просителите. Някои от тях Теодора изслушвала с внимание, а други — нетърпеливо и със свити вежди. Решенията й били кратки и категорични: „Тази жена да се дари със злато“, „Това прошение да се отпрати към негово величество императора“, „Изведете този нахалник навън и го наложете добре с камшик“. Всички се отнасяли с явно страхопочитание към Теодора.

„И все пак тя никак не се е изменила“ — помислила си моята господарка. Най-после Нарзес, шамбеланът евнух, обявил нейното име, сякаш оправдавайки се:

— Антонина, вдовица на еди-кой си, търговец на коприна, бивш ковчежник на сините в Антиохия, с лично прошение. Упорито отказва да влезе в подробности, но настоява, че нейният въпрос е от голямо значение за империята и за твое величество.

Господарката се приближила и направила дълбок поклон.

Теодора слушала с любопитство, наклонила леко главата си по стар обичай. Господарката едва не загубила самообладание, едва не се хвърлила да разцелува старата си приятелка; очите й се напълнили със сълзи. Тя бе много привързана към Теодора и почувствувала голяма гордост за нея, като я гледала седнала с такава грация и самоувереност на златния трон.

Теодора се обърнала към господарката:

— Какво хубаво момиченце! Твое ли е?

— Да, пресветла господарке.

— Как му е името?

— Марта, пресветла господарке.

— Защо Марта?

— Това е християнско име, твое величество. Детето е кръстено.

— Но защо не Мария? Или Елизабета? Или Дорка? Или Анна? Или Зоя?

Моята господарка станала по-смела:

— Кръстих я Марта в чест на сестрата на онзи Лазар, който бил възкресен от мъртвите. Марта, доколкото ми е известно, предпочела простия домашен живот пред еретичните религиозни спорове.

Свещениците били възмутени, но Теодора се усмихнала благосклонно и казала на шамбелана:

— Опразни залата, и то по-бързо. Искам да говоря насаме с тази умна и благочестива вдовица.

Преди още последните просители и стражите да излязат от залата, императрицата станала от трона си, спуснала се към Антонина и я прегърнала нежно, плачейки от радост.

— Антонина, мила моя, мислех те за мъртва! Казаха ми, че си загинала при земетресението в Антиохия! Не те познах, докато не проговори. Защо не ме потърси по-рано? Никога не съм имала по-добра приятелка от теб, скъпа ми Антонина!

Господарката поискала прошка, като обяснила, че не била сигурна дали Теодора ще има желание да види старите си познати, след като заема днес такова високо положение.

— Колко несправедливо от твоя страна! — казала Теодора, като отново я прегърнала; тя докоснала с пръсти кръста на гърдите й. — И ти значи си станала християнка? Никога не бих очаквала това от теб, невернице, вещице такава!

Господарката възвърнала своята обичайна самоувереност.

— Вземам пример от Теодора — пошегувала се тя.

Теодора я плеснала закачливо и се престорила на сърдита. Господарката, освободена вече от всяко чувство на смущение или притеснение, отбелязала, че от сутринта децата й не са хапнали нищо. Теодора извикала отново шамбелана и му наредила да накаже виновника за това, че гостите й са били държани гладни. Казала му също, че този следобед аудиенцията няма да бъде подновена, затова останалите просители да дойдат пак на следващия ден. Тогава тя завела господарката и нейните деца в своята стая до залата за угощения, където на златен поднос, украсен с аметисти, им бил сервиран великолепен обед. Последвал непринуден, спокоен разговор за миналото. Господарката научила, че Индаро се е омъжила сполучливо и отишла да живее в Смирна, а Хрисомало била още тук — сега щяла да бъде повикана. А какво би казала господарката, ако бъде назначена за придворна дама на императрицата с ранг на патрицианка, като Хрисомало, и постоянно местожителство в двореца?

Господарката не посмяла да попита Теодора за отношенията й с Юстиниан, но Теодора сама й разказала много неща:

— Той е умен, малодушен, нерешителен, податлив на въздействие. Единствената трудност, която ми създава, се състои в това, че е религиозен, гузно религиозен, и най-голямата му грижа е да запази душата си чиста от всяка следа на еретизъм. Двамата сме се споразумели да запазим различните си възгледи по богословските въпроси, но да не теглим колата в различни посоки. Така мирът в държавата се запазва и при нас идват интриганти както от православните християни, така и от еретиците. Обменяме си получените сведения.

— Ами Йоан Кападокиеца? — попитала господарката.

— Нашата клетва е все още в сила.

— Да го доведем до просешка тояга, нали?

— Няма да му се размине! Антонина, мила моя приятелко, нали ще се омъжиш отново?

— Защо не!

— Имам наум един съпруг за теб.

— О, Теодора, дано е подходящ!

— Той е мъж, който е едновременно крайно благочестив и почтен — мъж, който намира всевъзможни извинения, за да не се ожени. Изглежда, се страхува да не съгреши, като направи неподходящ избор. Искам да направя услуга и на него, и на теб.

— Патриций ли е?

— Да, патриций. Млад, хубав, чудесен войник — нашият най-добър предводител на конницата.

Господарката се разсмяла:

— О, Теодора, ние двете с теб явно сме се спрели на един и същи човек. Ами ако Велизарий откаже?

— Няма да откаже. Това ще бъде моя заповед, дадена в името на императора.

В голямата си радост господарката се сетила и за своята кошница. Тя казала:

— Теодора, това е най-щастливият ден в моя живот. Но имам възможност да направя такъв подарък на василевса и на теб, който, вярвам, ще ви възнагради стократно за вашата доброта към мен.

Извадила едно черничево клонче и показала на Теодора три гъсеници, хранещи се от него.

— Тайната на коприната — заявила тя.

Императрицата сякаш не повярвала. Тогава господарката й показала копринените пашкули, в които бубите се завиват, когато им дойде времето да се превърнат в пеперуди, и разказала как е получила тази безценна стока.

— Покойният ми съпруг беше несторианец по религиозни убеждения, тъй като бе от Антиохия — родното място на тази ерес.

За нея не било необходимо да обяснява на Теодора какво представлява несторианството, но за читателите ще поясня, че то е само още едно от многобройните различни схващания за природата на Сина Божи и се основава по-скоро на логиката, отколкото на мистицизма. Несторианите поддържат, че Синът имал две самостоятелни природи — човешка и божествена, всяка от които била цялостна, а следователно и индивидуална, тъй като индивидуалността била съществен белег на цялостната природа, и затова тези две природи не можели да се схващат като съединени (съгласно православното схващане), а само за свързани. Що се отнася до божествената природа на Сина, това било въплъщение на Отца в него, подобно на въплъщението на Отца в светците, макар че при светците то се изявявало в далеч по-малка степен. Това схващане бе анатемосано като принизяващо достойнството на Сина и поради опасно близкото му сходство с плотинианската ерес, която най-грубо отрича на Сина каквато и да е божественост.

— Един ден двама монаси несториани — продължила господарката — дойдоха тайно при моя съпруг и се оплакаха, че техният манастир в Ливан бил затворен по заповед на патриарха на Антиохия и сега те били изгонени и пръснати по света. Предложиха да заминат за някоя много далечна страна — Индия, Абисиния или Китай — и да проповядват Словото Божие там. Но нямаха никакви пари, сандалите им бяха вече износени, расата им — в дрипи, а събраната милостиня — нищожна. Мъжът ми ги утеши, нареди да ги вземат в един от неговите кервани, заминаващи за Персия, и им даде пари да продължат, ако искат, чак до Китай, където имаше широко поле за мисионерска дейност, още повече, че едно несторианско общество се бе установило вече там. Монасите отправиха възхвала към всевишния, благодариха от сърце на мъжа ми и го запитаха какво биха могли да направят на свой ред за него. Той отвърна полушеговито: „Молете се за мен всяка сутрин и всяка вечер и когато се върнете, донесете тайната на коприната — това ще ви осигури верска свобода до края на живота ви.“

Тези простодушни мъже отишли в Китай, след като преживели много страдания по пътя, и останали там една година, проповядвайки Евангелието. Вярвали, че за да могат да ги разберат местните хора, дарбата да говорят чужди езици ще ги осени свише, както това станало навремето с първоапостолите. Но тя не ги осенила, а китайският език е изключително труден, ако се изучава по обикновения човешки начин, тъй като се състои от малко на брой думи, които постоянно менят значението си в зависимост от мястото на ударението при техния изговор. И така, нашите монаси можели само да въздишат, да се мръщят, да сочат към небето и да говорят със сериозен тон на своя сирийски диалект, докато обикаляли от село на село. Някои от техните слушатели се смеели, други ги съжалявали, а трети ги вземали за божи хора и им давали милостиня.

Един ден те минали през някаква неохранявана черничева градина; и видели наблизо как група жени под един навес размотавали копринени нишки от пашкули и ги навивали на чилета. Монасите откраднали един пашкул, разнищили го, открили вътре гъсеница, която приличала на забелязаните от тях по черничевите листа, и се досетили, че целият цикъл вероятно е: ларва, гъсеница, пашкул, пеперуда, яйце и отново ларва. Останали в околността, докато настъпил сезонът на пеперудите, върнали се в черничевата градина, събрали яйца на копринената буба и ги скрили в кух бамбуков бастун — както според легендата Прометей някога скрил откраднатия от небесните селения огън в кухо стъбло от нартикс. Запушили плътно бастуна с восък и поели дългия обратен път през Персия. Пристигнали в Антиохия една година и два месеца след запечатването на яйцата, но като ги заровили в топло торище, те се излюпили. Ларвите се хранели с черничеви листа, които монасите набрали предварително за тях. Ето виж, няколко пашкула са вече завити.

Можете да си представите с какъв възторг посрещнала Теодора разказа на господарката. Монасите бяха наблюдавали внимателно целия процес на добиване на коприната и стана ясно, че ще могат да сложат началото на копринена промишленост, която да ни направи независими не само от Персия, но и от Китай. Работилници за тъкане и боядисване на коприна вече имаше в много наши градове. Теодора назначи монасите за игумени на два православни манастира и написа писмо до патриарха на Антиохия, с което го известяваше, че те се намират под нейна закрила. Тези манастири станаха развъдници на копринени буби с цели гори от млади черници и игумените, макар че не се отрекоха от несторианските си възгледи, бяха толкова заети, че нямаха време да обсъждат тънкостите на църковната догма с монасите. Религиозните разпри са плод на безделието.

Не след дълго Юстиниан подари на цар Гобад разкошен копринен плащ, оцветен в тирско пурпурно, който, както твърдеше придружителното писмо, бе изработен от коприна, добита от сирийски буби, и за доказателство изпрати и няколко пашкула. Това беше голям удар за Гобад, който също бе узнал неотдавна тайната на коприната — научил я от един свой васал, женен за китайска принцеса; тя скрила известен брой яйца в тюрбана си, преди да напусне своята страна. Но Гобад не се бе опитал да използува тези сведения. По-безопасно било да остави нещата непроменени, като покрива разходите, свързани със собствените му големи нужди, от печалбите на посредническата търговия със Запада, отколкото да създава нова промишленост, изложена на риска да бъде открита и копирана от нас. А сега се бе случило най-лошото: неговият монопол бе нарушен и колкото по-висока цена поискаше за коприната, толкова по-голямо щеше да бъде поощрението за нашите копринари от Сирия. Затова той уведоми китайците, че както Персия, така и Константинопол знаят вече тайната на коприната и нямат намерение да плащат толкова високи цени, за да внасят нещо, което могат да получат много по-евтино в собствените си страни. Цената спадна малко, но дори и днес нашите копринари не могат да ни обличат без помощ от Китай и Персия, понеже отглеждането на копринени буби се оказа съвсем не проста работа. Юстиниан направи изработването и продажбата на коприната държавен монопол.

Само два дни след първото си посещение в двореца, господарката Антонина получи ранг на патрицианка — сияйната Антонина, придворна дама — и бе представена на Юстиниан, който се показа благосклонен към нея, но се направи, че не я познава. Междувременно тя бе преживяла едно тревожно приключение. Вечерта на същия ден, когато бе приета от Теодора на нейната аудиенция, тя излязла от двореца и отишла пеша до най-близкия кей на Босфора, за да наеме лодка, която да я отведе вкъщи покрай доковете на Златния рог, но била спряна на улицата от някакъв едър мъж с черна брада и шапка на търговец. Той я дръпнал настрана и я запитал дали името й е Антонина, тъй като в такъв случай трябвало да размени няколко думи с нея.

— Аз съм служебно лице от двореца — казал той.

Господарката отказала да го последва в една къща наблизо, както предложил, понеже този човек можел да се окаже мошеник, чиято истинска цел е да я отвлече заедно с децата, да ги упои и после да ги продаде като роби на някой варварски главатар в Колхида, Крим или друго диво място. Голям брой отвлечени жени и деца бяха продавани в отдалечени райони на черноморския бряг. Тя отвърнала:

— Не, нека влезем в тази църква. Там можем да поговорим, без да ни смущават.

Той се съгласил и влезли. Господарката казала:

— А сега ми покажи пълномощното си. Как мога да съм сигурна, че си от двореца?

Непознатият извадил (някакъв документ, написан с пурпурно мастило, използувано само от императора. В него пишело, че верният и обичан патриций, достопочтеният еди-кой си (той нарочно държал пръста си върху името), е назначен за началник на тайната полиция в Константинопол по милост на „Негово Свещено Величество Император Юстиниан“. Господарката го прочела при слабата, трепкаща от постоянното течение светлина на дългите благовонни свещи, запалени пред гробницата на някакъв монах мъченик — пълномощното изглеждало истинско.

— Е добре, какво искаш от мен? — запитала тя.

— Да ми разкажеш подробно целия си днешен разговор с императрицата.

Господарката се засмяла, твърдо решена да не дава ни най-малък признак на уплаха.

— Несъмнено ще бъде по-добре да попиташ самата императрица. Имам ужасно лоша памет за разговорите си с царствени особи.

— Килията и малко мъчения сигурно ще я опреснят — заплашил я той. — Има и друго, още по-важно нещо, което негово величество държи да узнае и което ти, като стара приближена на императрицата…

Господарката го прекъснала:

— Ако императрицата е била достатъчно благосклонна да си спомни някои дребни услуги от моя страна, направени преди нейното възшествие на престола, това си е нейна работа. Аз самата не си спомням нищо такова.

Той снишил гласа си и казал:

— Без увъртания, много те моля. Вярно ли е, че императрицата е родила незаконен син, когато е била в театъра, от някакъв търговец от Червено море, който често посещавал вашето заведение?

Господарката се развикала и двама монаси изскочили от сянката.

— Този човек хули Христа — казала тя. — Той е идолопоклонник, манихей, гаден содомит и какво ли не! Защитете ме от него, благочестиви монаси!

Началникът размахал пълномощното си в лицата им.

— Тази жена лъже! — викнал той. — Разпитвам я по поръчение на василевса. Ето вижте, аз съм началник на полицията. Вървете си, свети братя, и ме оставете да довърша разпита на спокойствие. Отвън чакат мои войници.

Господарката попитала монасите:

— От кого получава дарения тази църква на света Мария Магдалена? От негово величество императора или от нейно величество императрицата?

Те се поклонили и признали, че всичко дължат на Теодора.

— Аз съм на служба при императрицата — предупредила ги тя.

После се обърнала към началника на полицията и го запитала, протягайки показалеца си:

— Познаваш ли този пръстен?

Това бил малък златен пръстен с изрисувано върху емайл синьо човешко око, в чийто ирис личал фин златен инициал — главна тета. Теодора го била дала току-що на господарката в знак, че сега тя е една от нейните близки довереници.

Той се опитал да издърпа пръстена от ръката й. Господарката се сборичкала с него, ритнала го в слабините и избягала. Изтичала заедно с децата да се скрие в главния олтар, където той не посмял да я последва. Тогава тя казала на по-младия от монасите:

— Изтичай в двореца, брате во Христе, и извести незабавно императрицата, че жената с черничевите листа е в опасност и се намира във вашата църква.

Ужасеният монах започнал да се извинява:

— Нямам право да напускам тази църква без заповед на игумена, а сега той присъствува на богослужение в катедралата.

Господарката попитала:

— От кого се страхуваш повече — от императрицата или от твоя игумен? Тръгвай веднага — колкото по-бързо потеглиш, толкова по-скоро ще се върнеш!

Той повдигнал полите на расото си и побягнал. Тогава началникът на полицията напуснал начумерен църквата, като се заканил:

— Ще изпаднеш в най-тежка немилост пред негово величество.

А господарката отвърнала:

— Или може би в най-голяма милост пред нейно величество!

След малко цяла рота дворцови стражи дошли да придружат господарката обратно до двореца, където тя разказала на Теодора част от случилото се, но не всичко: дискретно не споменала нищо за незаконния син. И все пак Теодора изглеждала разтревожена. Поискала да й опише мъжа, но господарката не могла да посочи никакви отличителни белези, освен че е едър, с черна брада и лек провинциален акцент.

— Не е от обичайните агенти на императора — казала императрицата. — Или е с тайно, неизвестно на мен поръчение, или е някой мошеник. Скоро ще разбера това.

Но така и не могла да открие, макар че разпитала монасите и те й го описали. Единият монах изказал предположение, че акцентът му бил киликийски, но господарката не се съгласила с него.

Господарката не се срещна повече с този предполагаем началник на полицията, но забеляза, че всяко нейно движение се следи. Бяха влезли чрез взлом в дома й във Влахерна, преди да се изнесе оттам, и разбили кутията с нейните лични документи; за щастие между тях нямаше нито един, който би я компрометирал в морално или в политическо отношение. Господарката, признавам, не бе водила много целомъдрен живот напоследък, а освен това бе имала някакви правни неприятности във връзка с един наследен от мъжа й имот, които я принудиха, за да получи правосъдие, да плати известна сума на един функционер на зелените, чието влияние в мировия съд беше много голямо. Иначе съвестта й бе чиста и не съществуваха никакви писмени доказателства за нейните малки прегрешения. Тя беше от тези жени, които никога не пишат и не пазят любовни писма, освен това не искаше и не даваше разписка за пари, когато работата й се виждаше малко съмнителна. Но скоро си даде сметка, че трябва да бъде още по-предпазлива от обикновено, ако иска да не пострада от тайните врагове, които очевидно се опитваха да напакостят чрез нея на Теодора.

Един празничен ден господарката почувствува цялата им сила. След като присъствува при утринната аудиенция на Теодора, тя я последва в обичайното дворцово шествие до катедралната църква „Света София“. (Става въпрос за старата църква, която беше великолепна сграда, макар че не може да се сравнява със сегашния храм на същото място, който по всеобщо признание е най-красивата култова постройка в целия свят.) Господарката бе облечена с най-хубавите си копринени дрехи на цветя, с всички алени и пурпурни декорации, на които нейният патрициански ранг й даваше сега право, и беше сложила най-тежките си и най-красиви скъпоценности, част от които бе получила като подарък от Теодора — императрицата беше, в буквалния смисъл, „толкова щедра, колкото устата й бе голяма“. Носеше естествено и великолепно накъдрена кестенява перука, чиито букли приятно галеха врата й, в допълнение на собствената си хубава, но не много пищна кестенява коса. Господарката много обичаше тези шествия — стига, разбира се, да не валеше, — дори когато отиваха до някоя далечна църква в деня на светеца, на когото беше посветена. Защото при такива случаи градоначалникът взема мерки настилката да бъде основно изметена, цялото население е чисто измито, облича празничните си дрехи и излиза, за да се хвърли по очи при минаването на императорската двойка, от прозорците висят бродирани драперии и навсякъде се виждат изкусно направени украси от мирта, бръшлян, розмарин, чемшир и полски цветя, наредени във формата на букви, прославящи светеца, императора и императрицата. Монасите от шествието пеят весели маршови химни и в целия град се носят ритмичните удари на клепалата, призоваващи вярващите към молитва, като всяка църква се отличава от другите по своя характерен ритъм.

И този път, когато шествието стигна до „Света София“, господарката беше в обичайното си добро настроение. След като мина покрай шпалира от каещи се грешници в преддверието, които не се допускат до причастието и нямат право да влизат по-навътре, тя се изкачи по стъпалата и седна до благородната Хрисомало, на първата редица от местата в галерията, запазени за жените. Наведе се над украсения с дърворезба парапет и започна да маха весело с ръка на приятелите си мъже в главния кораб долу — немалко съобщения от интимен характер могат да бъдат разменени по този начин. В „Света София“, както и в повечето по-изискани църкви, богослужението не се възприема прекалено сериозно: тоалетите и клюките предизвикват най-голям интерес в галерията, а бръмчащият шепот от политическите и богословските спорове в главния кораб винаги заглушава четенето на Свещеното писание. Но хорът от евнуси обикновено се слуша с известно уважение и почти всички се присъединяват, когато се пее Веруюто и други молитви. Ако проповедникът е достатъчно енергичен и красноречив, той често бива посрещан с одобрително ръкопляскане и смях или в противен случай — с освиркване. Накрая се дава причастието, изрича се благословията и ето ни пак навън. „Глупаво ще е да недоволствуваме от тези културни и забавни християнски обреди — обичаше да казва господарката. — Та те са само една по-сдържана разновидност на нашите театрални представления.“

Този ден проповедник беше един епископ, когото не бяхме чували дотогава, но знаехме, че Юстиниан се възхищава много от него като богослов. Той ръководеше някаква италийска епархия и бе красавец с малко контешки вид. Като текст избра стиховете от Първото послание на апостол Павел до коринтяните, в които е казано, че мъжете трябва да носят косите си късо подстригани и да не се молят с покрита глава, докато жените трябва да си оставят дълга коса и да не се молят гологлави. Той наблегна особено на следния стих: „Ако жена не иска да се покрива, нека се стриже“ и го изтълкува в смисъл, че ако една жена присъствува на богослужение в църква гологлава, тя трябва да бъде наказана, като косата й се остриже съвсем късо. Богомолците се приготвиха да чуят забавна проповед, макар че известна нервност се четеше по много лица, както мъжки, така и женски. Защото много от присъствуващите жени бяха покрили главата си само с една обсипана със скъпоценни камъни повязка, а на мнозина мъже косата бе подстригана по тогавашната, заимствувана от хуните мода — отпред подрязана чак до слепоочията, а отзад оставена да расте до раменете. Ами ако императорът и императрицата се поддадат на увещанията на този епископ и вземат строги мерки срещу закононарушителите? Но със своята проповед епископът не възнамеряваше да осъди тези хора — тя, колкото и да е нелогично, бе насочена срещу жените, които носеха перуки. Сякаш перуката не е покритие за главата, при това толкова сложно и резултатно!

Той започна с мек, мелодичен глас, като изказа някои общи съображения по въпроса за женската коса и цитира като познавач езическите поети и на двата езика, за да ни стане напълно ясно, че е човек с изискано образование, а не някой невеж тесногръд проповедник, възпитан в манастир. Цитира какво бил казал Овидий и какво бил казал Мелеагър във възхвала на хубавите коси. При това тези възхвали не противоречат на Писанието, посочи той, защото апостол Павел в същата глава, от която е взет текстът, е писал: „Ако жена си оставя коса, то е чест за нея“. А като одобрявал дългите коси, светият апостол несъмнено е одобрил тяхната здравина и блясък, защото коса, която не е здрава и лъскава, не може да достигне и голяма дължина.

— Обаче — продължи той, натъртвайки особено силно тази дума, — обаче при извършването на всеки религиозен обред, както и при всеки друг случай, с изключение на някои най-интимни моменти от личния живот, тази дълга, здрава, лъскава, великолепна коса трябва да бъде прилично покрита, заради Ангелите. Защото християнските ангели — продължи да обяснява той, сякаш е имал дълго и бурно познанство с тях — са всички евнуси; те поглеждат надолу от небето към човеците богомолци и от този ъгъл не виждат почти нищо друго освен глави и рамене. Всеки честен човек, който познава малко или много евнусите — и той хвърли лукав поглед към хора и към страничния кораб, запазен за евнусите на държавна служба, както и за личните евнуси на изтъкнати царедворци, между които бях и аз, — всеки честен човек ще подкрепи моето твърдение, че липсата на обичайните мъжки детеродни органи не освобождава сърцето, както би могло да се предположи, от плътски желания. Ни най-малко! Всъщност много рядко съм срещал евнух, който да може искрено да каже, че никога не е изпитвал нежни чувства към ръцете, очите, стъпалата или косата особено косата! — на някоя жена. Познавам голям брой заможни и високообразовани евнуси, които прекарват свободното си време най-разпътно и безсрамно в бавно ресане на косите на някоя жена! Вие се смеете, сестри мои, но много добре знаете, че това е истина. Голям грях извършвате, ако се поддавате по такъв начин на безплодната похотливост на някой скопец. Ангелите могат да бъдат изкушавани не по-малко от евнусите — самият сатана е бил ангел, паднал от висините, дали не отчасти и заради слабостта му към косата на някоя от дъщерите на земята? Тъкмо заради тези благословени, но влюбени в красотата ангели, които не бива да бъдат отвличани от своя свещен дълг да пеят непрестанно осанна и алилуя, пръв дълг на всяка християнка с хубава коса е да я държи сигурно покрита. Достатъчно зло е да се отвличат човеците от техните молитви с несвоевременния показ на тази увенчаваща жената слава — няма защо да се стремите да привлечете ангелите долу на земята и с това да умножите котилото на демоните — и без това достатъчно многобройни, Бог ми е свидетел!

Но дори езическите поети — той цитира Марциал, Проперций и Ювенал — са писали с най-голямо отвращение за жени, които са носили коса, взета от други.

С това се доказва, че перуките нарушават не само закона на църквата, но и светските канони за красота и добър вкус. Що се отнася до православното становище на техни светейшества папите, то е повече от ясно и може да се обобщи по следния начин: мъжките перуки имат обикновено за цел да прикрият плешивостта, значи по същество те са нещо като плътна шапка, представляват покритие за главата и следователно са анатема; женските перуки, от друга страна (плешивата жена е изключение), са замислени като добавка към съществуващата вече собствена коса — да я направят по-буйна и по-ефектна, тоест те не са никакво покритие и следователно са анатема. Праведният гняв на църквата, намерил израз на всеки наш събор, е бил винаги насочен против перуките и за двата пола — както срещу малодушната мъжка, така и срещу нескромната женска перука. Тертулиан е казал… но какво ли не е казвал Тертулиан против тези покрити с букли чудовищни приспособления? Казал е между другото, че всеки опит за прикритие на собствената личност е прегрешение пред Бога. Всички перуки, мазила, пудри, маски, фалшиви гърди са прикрития и измислици на дявола.

Нещо повече, безпътни мои сестри! — продължи епископът, като изведнъж посочи най-грубо Хрисомало и господарката, чиито перуки бяха, след Теодорината, най-елегантните чудовищни приспособления в цялата катедрала през този ден. — Тертулиан призовава енергично не само религиозните ви скрупули, но и вашия здрав разум. Той пише: „Ако не искате да захвърлите тези ваши нечестиви изкуствени коси, защото са омразни на Небето, може би ще ми се удаде да ги направя омразни вам, светските дами, като ви напомня, че тези разпътни, придобити срещу заплащане къдрици имат по всяка вероятност отвратителен произход! Напълно възможно е те да са били отрязани от трупа на някоя жена, умряла от чума, и да носят и досега в себе си живите семена на чумната зараза или пък, което е още по-страшно, може да са красили главата на някоя развратница, навеки отвергната от Небето, и да са носители на необратимото Божие проклятие!“

А какво казва мъдрият свети Амвросий за перуките? „Не ми говорете за къдравите перуки — те са сводници на страстта, а не наставници на добродетелта.“ Какво казва и прямият свети Киприан? „Вслушайте се в словата ми, о жени! Прелюбодейството е тежък грях, но която от вас носи фалшива коса, върши още по-тежък!“ Какво казва прославеният свети Йероним? Той ни разказва една поучителна история, за чиято истинност гарантира с репутацията си на християнски учител — да, ако този разказ е измислен, великото име на Йероним би следвало да бъде изличено от диптихите като име на еретик или на фалшификатор! Свети Йероним разказва за една своя позната, уважавана матрона на име Претекста, която имала нещастието да се омъжи за езичник. На всички ни е добре известно, че жената трябва да се подчинява на мъжа си за всяко нещо, което се потвърждава и от същата глава в Посланието до коринтяните, където се казва: „… глава на всеки мъж е Христос, а на жената глава е мъжът.“ Но в тази фраза се подразбира и нещо друго, а именно, че ако мъжът не е християнин, Христос, а не той, става неин глава в духовно отношение, също както при вдовиците Христос става техен единствен глава, освен ако не се омъжат повторно, показвайки своето неуважение към Христа. И така, този мъж, чието име било Химеций, казал един ден на Претекста: „Нашата осиротяла племенничка Евстохия, която отгледахме с толкова нежност в дома си, не е грозно момиче. Би могла лесно да си намери богат мъж и по този начин да ни спести зестрата, ако нямаше един-единствен недостатък — рядката й раздърпана коса. Затова вземи, мила жено, да изправиш този природен недостатък, като отидеш тайно при фризьора и й поръчаш една хубава къдрава перука.“ Претекста го послушала, като се надявала, че с помощта на пет златни монети ще спести хиляда или повече, и напълно забравила както дълга си към Бога, така и почитта си към ангелите. Същата тази нощ, както лежала до мъжа си и си мислела със задоволство за забележителното преобразяване на Евстохия, над това греховно ложе слязъл един висок ангел, който й креснал с гневен глас: „Претекста, ти се подчини на мъжа си, неверника, вместо на своя разпнат Господ. Ти покри косата на една девица с ненужни къдрици и я направи да изглежда като блудница. Затова сега аз ще направя ръцете ти да изсъхнат, и дано тези страдания те накарат да почувствуваш какво чудовищно престъпление си извършила. Само пет месеца ти остават още да живееш, а после пъкълът ще бъде твоят жребий, а дръзнеш ли да се докоснеш пак до главата на Евстохия, твоят мъж и децата ти ще умрат дори по-рано от тебе.“ О безпътни мои сестри, какъв голям грях е било това и колко заслужени са били нейните телесни страдания!

Съвсем естествено беше господарката Антонина да се изсмее тихичко при този разказ. Не я беше много грижа дали името на свети Йероним ще остане в диптихите, или не; всъщност той напълно заслужаваше да бъде изличен оттам, бе си помислила тя, щом разправя такива небивалици. Ако ръцете на Претекста наистина били изсъхнали, как тогава би могла да пипне с тях главата на племенницата си? Господарката споделила това с благородната Хрисомало, която също се изсмя и давайки знак на съпруга си долу в главния кораб, провиси драматично ръце, сякаш и те бяха изсъхнали. Лекомислената й проява вбеси епископа. Той започна да сипе хули срещу господарката и благородната Хрисомало, като ги назова по име, макар да беше пришълец в столицата. Това бе несъмнено доказателство за нас, че той е бил подбуден да насочи проповедта си против тях от някой техен враг в двора. Заплаши ги, че ще бъдат лишени от причастие и заклейми господарката като безсрамна и разпътна вдовица, която си боядисва лицето и се забавлява не по-зле от великата вавилонска блудница, вместо да надене траурни одеяния, да оплаква греховете си и да се грижи за бедните, както подобава на една вдовица. Каза, че моята господарка носела безчестие за благочестивата и великолепна императрица, при която е на служба, както и за цял Константинопол, и че ако внезапно се разрази чума, пръсната от отвратителната перука на господарката и от мръсните червени къдри провиснали по нея, вярващите в престолния град ще знаят на кого трябва да благодарят.

Тази грубост преля чашата. Теодора, която седеше на трон до Юстиниан, стана, извини се с почтителен поклон на императора и тръгна към изхода, последвана от своите пажове, без да дочака нито причастието, нито благословията. Етикетът изискваше дамите от галерията да станат и да я придружат. В това време епископът отправи искане главите на господарката и на благородната Хрисомало да бъдат остригани като щраусови яйца. Теодора му отговори косвено, понеже един пряк отговор би могъл да се изтълкува като обида към Юстиниан, който пазеше мълчание. Тя се спря за момент и се провикна над скамейките към Йоан Кападокиеца:

— Кажи, моля те, на твоя красноречив голобрад приятел, че не подхожда на Бръснача да изрича анатема срещу Гребена — това не е никак мъдро!

Дамите заслизаха шумно от галерията, за да се присъединят към нея, и само мъжете и евнусите останаха в църквата да изслушат докрай проповедта. Но поради шума от възмутените ни и възбудени разговори епископът бързо прецени, че ще е по-добре да приключи със смирено извинение към негово величество заради прекалената може би искреност на казаното от него — по никакъв начин не искал да засегне лично своята най-непорочна, милостива и прекрасна императрица, за чиито добродетели били недостойни дори и най-прочувствените стихове на поетите — както на християнските, така и на езическите. Епископът наистина бе изпаднал в опасно положение и никога не би се осмелил да произнесе такава проповед, ако не е получил тайно уверение от някого, че моята господарка и благородната Хрисомало се намират в немилост. Колкото до Бръснача и Гребена, Теодора искаше да каже, че този епископ сам нарушава църковните канони, като се явява с бръснато лице. По лицето на един свещеник можеха да минат само ножици. Освен това косата му бе съвсем неподобаващо намазана с брилянтин, тъй като той беше едно типично италианско конте. Още преди да залезе слънцето, той бе натоварен на един малък търговски кораб и отплава обратно за Равена. Теодора показа ясно на Юстиниан, че държи на старите си приятелки, докато те остават верни и предани на престола, със същата твърдост, с каквато държи на своята вяра в едната природа на Сина Божи.

Тези събития направиха силно впечатление в Константинопол и името на господарката стана обект на многобройни неверни, но не чак дотам неблагоприятни приказки, разказвани на градското тържище. Историята на нейния живот стана всеизвестна, а обстоятелството, че Теодора я бе признала за своя приятелка чрез публичното порицаване на един епископ, засили много нейните позиции. Независимо от това, за да бъде защитена от насилие, към нея бяха прикрепени двама телохранители, когато излизаше пеша или с колесница, а когато замина за персийската граница като лична пратеница на Теодора при Велизарий (подробните обстоятелства около това събитие ще бъдат обяснени в следващата глава), придружаваше я цял отряд дворцови стражи.

Глава седма
Битката за Дара

Време е сега да разкажа накратко за събитията в Персия, след като Велизарий бе назначен за главнокомандуващ на войските в Дара. Непревзимаемият град Низивис, петнайсет мили по на изток, е бил навремето главен граничен пост на Римската империя. Той издържал успешно три дълги обсади на Шапур, единайсетия владетел от династията на Сасанидите, преди да му бъде отстъпен без бой по силата на позорния договор, с който император Йовиан[1] дал на персите пет гранични района. За да замести по някакъв начин Низивис, Анастасий укрепи Дара, който бе останал в римска територия, но се нуждаеше от преден пост, да го предпазва от изненадващо нападение. Затова Юстиниан удовлетвори молбата на Велизарий да построи крепост в Мигдон на три мили от Дара и само на няколкостотин крачки от границата.

Велизарий бе вещ в строителството на укрепления. Той беше избрал много изгодно място за крепостта и бе започнал да я строи с голяма бързина, надявайки се да изпрати един гарнизон там, преди персите да се опитат да спрат работата. Многобройните строители работели бързо, с меч на пояса, също както евреите, възстановили някога под ръководството на Неемия стените на Йерусалим под неприязнените погледи на самаритянските си съседи. Преди да се започне работата, Велизарий събрал в Дара голямо количество дървен материал, дялан камък и вар и крепостните стени, заграждащи два югера земя, скоро достигнали два човешки боя височина, която бързо растяла.

Персийският военачалник в Низивис връчил незабавно протест на Велизарий, а препис от него бил изпратен на главнокомандуващия на източните ромейски войски заедно със съпроводително писмо в смисъл, че персите гледали много сериозно на това ново нарушение на клаузите на договора, отнасящи се до граничните укрепления. Ако строителните работи не бъдели незабавно прекъснати, той щял да се види принуден да прибегне до насилственото им прекратяване.

Този протест бе предаден веднага на Юстиниан, който нареди да не му се обръща внимание и Велизарий да получи незабавно подкрепления. Изпратените подкрепления се състояха от конница и пехота, предвождани от двама млади тракийски благородници, братята Кузес и Бузес, които командуваха съвместно нашите войски в Ливан. По злощастно стечение на обстоятелствата битката с персите пред крепостта Мигдон се състояла в ден, когато Велизарий бил на легло с изключително тежък пристъп на малария и не можел да помогне с нищо. В сражението взели участие не повече от осем хиляди души за всяка от двете страни. Бузес, начело на половината конница, допуснал да бъде подмамен в преследването на един малък вражески отряд и оставил неприкрит фланга на основната войска, състояща се от пехотинци. Персите съсредоточили удара си върху конницата на Кузес на другия фланг и я разгромили, като взели известен брой пленници, между които и самия Кузес. Пехотата, чието отстъпление се прикривало от личната конница на Велизарий под командуването на Йоан Арменеца, успяла да се прибере в крепостта. На мръкване Бузес, връщайки се невредим със своите войници и горд от заграбената плячка, научил каква участ е сполетяла брат му и страшно се разгневил. Наредил крепостта да бъде опразнена, понеже била злокобно място, и цялата ромейска войска, пехота и конница, се изтеглила в Дара, отвеждайки на носилка и болния Велизарий. След два дни Велизарий, излекуван от треската, но все още толкова слаб, че едва се държал на седлото, контраатакувал персите, които били завзели крепостта и вече я рушала. Начело на личната си конница, наброяваща хиляда души, той ги изтласкал вън от укреплението, но Бузес, който трябвало в този момент да върне обратно пехотата, снабдена с достатъчно запаси, за да издържи едва нова обсада, не могъл да убеди войниците да го последват и така крепостта Мигдон била изоставена повторно поради липса на гарнизон. Персите я сринали със земята и се върнали триумфално в Низивис.

Юстиниан, след като прочете изпратените му съобщения, стигна до заключение, че главнокомандуващият на източните войски е допуснал грешка, като е изпратил на Велизарий недостатъчни и зле предвождани подкрепления, и че Велизарий е единственият воин, който не бе накърнил с нищо своята репутация. Затова той освободи въпросния главнокомандуващ и назначи на негово място Велизарий, който тогава беше само на двайсет и осем години. Юстиниан изпрати на границата и магистъра на официите[2], един от неговите главни министри, чиито задължения включваха надзора върху пощите, съобщенията и военното снабдяване в цялата Източна империя, както и върху изпратените в чужбина мисии. Този сановник получи нареждане да възобнови мирните преговори с персите, но да ги протака колкото може повече, за да даде време на Велизарий да укрепи защитата на Дара и изобщо на цялата граница. Велизарий се възползува от примирието и направи преглед на границата като засилваше укрепленията, набираше и обучаваше новобранци и съоръжаваше военни складове. Съществуваше надежда, че няма да се стигне до нови враждебни действия, тъй като Гобад беше на седемдесет и пет години и бе по-вероятно да предпочете спокойствието пред грижите, неизбежно свързани с една голяма война. Но не било писано да стане така.

Велизарий, който бе успял да събере войска от двайсет и пет хиляди души (от които обаче не можел да разчита истински, било в отбрана, било в нападение, на повече от три хиляди), скоро узнал, че една добре обучена армия от четирийсет хиляди души под командуването на персийския пълководец Фируз настъпва срещу него. Пристигнал и персийски пратеник със следното безочливо послание до Велизарий: „Фируз, носител на Златната повязка, ще прекара идната нощ в град Дара. Да му се приготви баня.“

Велизарий му отговорил с добродушно остроумие, напълно в духа на неговата великодушна природа: „Велизарий, носител на Стоманения шлем, уверява персийския пълководец, че му е приготвена не само гореща баня, но и студено обливане.“

Човекът, който се почувствувал най-засегнат от посланието на Фируз, бил, колкото и странно да е това, не Велизарий, а един обикновен баняджия. Става дума за същия този Андрей, който бил навремето роб и носел ученическата чанта на Велизарий. Няколко години преди това Андрей бе получил свободата си в Константинопол и преподаваше в едно училище по борба недалеч от висшата школа, преди да замине на Изток и да се присъедини към Велизарий в Дара.

Тактическият проблем на Велизарий се свеждал до познатия проблем на бедния селски ханджия, който внезапно се вижда принуден да нагости цял керван гладни странници, а именно как да посрещне многобройните пришълци с малко провизии. И той, подобно на ханджията, знаел добре, че онова малко, с което разполага, е на всичко отгоре и лошокачествено; и той, също както ханджията, решил проблема чрез грижливо подреждане на трапезата и храбра усмивка, като предложил първо най-добрата храна и най-хубавото вино, запазвайки по-лошите за резерва. По-лошите провизии, това била неговата пехота, половината от състава на която били новобранци. Велизарий решил, поради краткото време, с което разполагал, да не се опитва да обучава новобранците на повече от едно военно изкуство, затова избрал да ги направи стрелци. Раздал им дълги, жилави лъкове и определил възнаграждението им в зависимост от нарастващата им сръчност при боравенето с тези оръжия. Всъщност те се обучавали единствено в така наречената от него „разсеяна стрелба“. От тях се искало само всеки стрелец да бъде в състояние да изпрати целия си колчан от четирийсет стрели на не по-малко от шейсет крачки, без ъгълът на разсейване да надхвърля десет градуса. За съсредоточените неприятелски сили тази точност била напълно достатъчна. По негово нареждане вече бил произведени огромен брой стрели, но военните майстори продължавали да коват нови върхове, да подрязват и оперяват нови стъбла. Обучената пехота упражнявала до съвършенство също една-единствена операция — защитата на тесен мост срещу атаките на вражеската конница или пехота. Войниците били снабдени с ризници от метални брънки и копия с различна дължина; при упражненията Велизарий ги подреждал във въведения от Александър строй на фалангата, в чиято предна част стърчат едно до друго остри копия като шиповете на индийски бодливец. Частично обучената пехота се упражнявала в мятане на копие.

Най-добрата храна и най-хубавото вино, ако се придържаме към метафората за бедния ханджия, била неговата конница. Велизарий разделил временно личната си конница на шест части, които прикрепил към всеки от шестте ескадрона тежка конница, за да им служат като образец за подражание; не ги представил като техни учители — те само предизвиквали останалите на състезание по сръчно боравене с лъка, копието и коня, но фактически се превърнали в истински наставници. Той разполагал и с два ескадрона лека конница, съставени от масагетски хуни от земите отвъд Бухара и Самарканд, стари неприятели на Персия. Имал също половин ескадрон херулски хуни, които лятно време обитават Крим — те са скорострелни майстори на лъка, а за близък бой носят дълги копия и широки мечове. Облечени са с кожени дрехи, обшити с леки метални пластини, но нямат друга броня. (Леката конница според Велизарий играе много важна роля за охраната на предните гранични постове, но трябва да бъде подкрепяна от мощната ударна сила на разположена наблизо тежка конница. Империята не разполагаше с достатъчно многобройна лека конница, което се вижда и от обстоятелството, че както херулските, така и масагетските хуни живеят на стотици мили от ромейската граница.)

Велизарий излязъл пред Дара, малко след мястото за провеждане на паради покрай големия ров. Той очертал с колчета една извита линия от окопи, които да бъдат изкопани шест стъпки дълбоки и дванайсет стъпки широки, с по един тесен мост на всеки сто крачки. Окопната система, погледната от крепостта, приличала на рисунка на шапка с четвъртито дъно и широка периферия, като дъното минавало по отдалечения край на парадното поле. Доколкото сражението щяло да се състои по инициатива на персите, чиято цел бе завземането и разрушаването на Дара, Велизарий можел да си позволи да избере защитна тактика — всъщност да премине в нападение с войските, с които разполагал, би било крайно неблагоразумно.

От трите страни на отворения централен четириъгълник, тоест около входа на окопната система, Велизарий разположил пехотата; фалангите на копиеносците, подкрепяни от копиехвъргачите, охранявали мостовете, а стрелците били строени по дължината на окопа между тях. Окопът имал остри колове по цялото си протежение и бил толкова широк, че не можел да бъде прескочен на кон. Отпред по фланговете, зад предните окопи (периферията на шапката), той разположил тежката конница. Тук мостовете над окопите били малко по-широки, за да позволят по-бързо придвижване. Като свързващо звено между центъра и крилата във всеки ъгъл на входа застанали по шестстотин масагетски хуни, готови да подложат неприятеля на кръстосан обстрел, ако тръгне срещу пехотата, или да се притекат на помощ на някоя от фланговите конници, ако изпадне в затруднено положение. В резерв оставали личната му конница, сега вече отново обединена, и херулските хуни.

Такъв бил тактическият план на Велизарий. На военния съвет, където бил изложен, този план спечелил всеобщо одобрение. Войниците били в отлично здраве въпреки големите юлски горещини — очакваната епидемия от дизентерия и други характерни за горещото време болести, почти неизбежна в Дара през този сезон, не се разразила. Работата е там, че Велизарий издал най-строги заповеди към всичката питейна вода да се добави кисело вино, което да я пречисти, да се поддържа чистотата на отходните места и походните кухни и особено за унищожаване на мухите — защото, обяснил той, Велзевул, повелителят на мухите, е първи демон на разложението и навсякъде, където има мухи, има и болести. Освен това всички военни упражнения се извършвали в ранно утро, преди слънцето да е станало силно, а после хората спели до пладне. Вечер ги пращал на нощни походи, за да поддържа доброто им физическо състояние, или ги карал да копаят. Велизарий никога не допускаше хората му да лентяйствуват. Сега те имали висок боен дух и най-голямо доверие в младия си предводител.

При изгрев-слънце, един ден след получаването на посланието от Фируз, наблюдателните постове по бойниците съобщили, че са забелязали облаци прах по пътя от Хармодий — едно село недалеч от Мигдон от страната на Низивис. Скоро можело да се види как персийските колони се подреждат в плътен боен строй извън обсега на ромейските стрели: пехотата, скрита зад огромни овални щитове, заела центъра, а конницата се разположила по двата фланга. Велизарий преценил, че тяхната войска наброява четирийсет хиляди бойци, но разсъждавал така: „Малцина военачалници са в състояние да предвождат четирийсет хиляди души в бой. Без съмнение Фируз би имал по-малко притеснения, ако двете войски бяха почти равни по численост.“ Персите се опитали да предизвикат ромеите към нападение с шумни подкани и подигравки, но нашите си останали на място и запазили мълчание. Дълго време нищо не се случило. Ромеите дори не се оттеглили за обед съгласно своя обичай, като вместо това получили на място студена храна — солено свинско, пшенични питки и вино. Фируз бил сигурен, че самата гледка на неговата огромна армия ще накара нашите хора да загубят ума и дума от страх и че часът за обеда ще послужи като предлог за по-малодушните командири да изтеглят своите отряди. Той все смятал, че няма да се стигне до сериозен бой. „Почакайте — казвал той, — те са просто ромеи. Скоро ще бъдат на друго мнение.“ Но нищо не се случило.

Късно следобед личната войска на един перс на име Питуазис, който командувал десния им фланг, се приближила на коне към тракийската конница на Бузес, разположена срещу нея. Бузес се бил заклел на Велизарий да води този ден боя в лоялно сътрудничество с останалите части и да не се впуска в безотговорни приключения. Затова съгласно предварителния план той се оттеглил на известно разстояние от окопа, щом хората на Питуазис, всички възседнали сиви коне, наближили. Целта му била да подмами персите да пресекат окопа, а след това да се обърне и да ги нападне, докато са още струпани по мостовете и не са успели да се разгърнат. Персите обаче не се решили да се прехвърлят оттатък, затова Бузес и неговите хора се върнали на първоначалните си позиции, стреляйки в движение с лъковете си. Персите отстъпили. Тези персийски конници имат много красиво изрисувани оръжия и щитове — особено силно впечатление правят разкошните им колчани — и носят ръкавици (за което нашите им се надсмиват), но нямат шлемове. Носят и камшици, докато нашите хора не използуват камшици по време на сражение.

Седем перси паднали в тази схватка и Бузес изпратил един отряд отвъд окопа да донесе телата. Няколко минути двете войски продължили да се гледат мълчаливо. Говори се, че Фируз бил казал пред своите военачалници, че ромеите запазили изненадващо самообладание, но той щял да извика и гарнизона на Низивис, нови десет хиляди души, и тяхното пристигане на следния ден щяло непременно да сломи упоритостта на врага. Тогава един млад перс, чието име не зная, благородник, ако се съдело по облеклото и оръжията му, се приближил в галоп към центъра на ромейския строй, яздейки великолепен дорест кон. Той знаел няколко гръцки думи и като дръпнал рязко юздите, отправил гръмогласен призив за двубой и се заканил да нареже на парченца всеки ромейски конник, който би дръзнал да му се изпречи.

Никой не приел предизвикателството, тъй като имало всеобща заповед строят да не се нарушава под никакъв предлог. Младежът продължил да вика, да размахва копието си и да се смее презрително. Изведнъж левият ромейски фланг зашумял. Един конник, приведен ниско над шията на коня си, профучал по моста, понесъл се покрай масагетските хуни и се насочил право към перса. Той забелязал нападението твърде късно. Опитал се да го избегне, като шибнал коня си напред, но дългото копие го улучило в самите гърди и го повалило. Останал да лежи замаян. Ромеят слязъл бързо от коня и прерязал гърлото му като на жертвено животно. Мощен вик се понесъл над ромейските редици и над градските стени на Дара, на които се били струпали жителите. Отначало всички помислили, че този герой, е Бузес, отмъщаващ си за пленяването на своя брат Кузес. Но когато победителят тръгнал спокойно да се връща по моста, водейки коня на перса, чийто труп бил преметнат върху седлото, станало ясно, че това е не някой друг, а смелият Андрей, баняджията!

Защото Андрей, чиито задължения били леки и не му давали възможност да изразходва кипящата си енергия, от известно време вземал участие, без знанието на Велизарий, в ранните сутрешни учения под командата на Бузес, понастоящем предводител на конницата на Велизарий, и благодарение на големия си опит като борец станал великолепен воин. Велизарий изпратил при него един от своите стотници, за да го поздрави и да му поднесе в дар стоманен шлем с бял пискюл, дълго копие с бяло флагче и златна верига в знак, че главнокомандуващият го произвежда в чин десетник към своята лична конница. Но магистърът на официите, натоварен с тази задача, осъдил нарушението на дисциплината, макар че бил във възторг от успеха на Андрей. Той изпратил заповед до всички командири на ескадрони никой друг да не приема предизвикателство за единоборство, в противен случай щял да бъде наказан с безпощадно бичуване. Велизарий смъмрил магистъра на официите за отправената заплаха, защото тя всъщност била неизпълнима. Воинът, приел предизвикателството, ще бъде или победител — и в този случай наказанието му ще бъде посрещнато с всеобщ протест, или победен — и тогава персът ще отнесе трупа му извън обсега на ромейските камшици.

Второто предизвикателство не закъсняло. Този конник бил ядосан, че първият боец е нарушил етикета. В персийската армия съществува строго определено правило в това отношение: предизвикателят трябва винаги да изхожда от най-благородната фамилия, представена на бойното поле. Затова вторият конник излязъл по-скоро за да защити фамилната си чест, отколкото от горещо желание да се бие. Не бил младеж, а мъж в разцвета на силите си — владеел коня и оръжието с опитна и твърда ръка. А и не крещял възбудено като убития от Андрей младеж — само изплющявал от време на време с камшика с едно сурово „хо, хо!“, докато яздел бавно покрай ромейските редици. На едно място дръпнал юздите и извикал нещо на персийски, което, изглежда, било призив към самия Велизарий да излезе на бой с него. Но когато един от стотниците докладвал за това на Велизарий и го подканил да приеме предизвикателството заради насърчителния ефект, който ще окаже неговата победа върху войниците, той отвърнал е презрение:

— Ако този перс толкова желае да умре, защо не си окачи сам примката, вместо да се опитва да ме направи съучастник в смъртта си?

Дълго време никой не приемал предизвикателството на втория конник. Той бил тръгнал вече да се връща към персийските позиции, мислейки си, вероятно не без облекчение, че е защитил успешно фамилната чест без сериозни последици за самия себе си, когато ромейските редици отново зашумели: този път конникът носел шлем с бял пискюл и копие с развяващо се бяло флагче; той също препускал по моста. Персът се обърнал, стиснал здраво копието, пришпорил коня и посрещнал нападателя в пълен кариер. Двете копия отскочили от блестящите брони, срещу които били насочени, ала конете, вместо да се разминат, както обикновено става при такива двубои, се сблъскали челно така, че броните им иззвънтели и хълбоците им опрели в земята. Ездачите били изхвърлени напред, сблъскали се във въздуха и се търкулнали заедно на земята. В този момент всеки от зрителите затаил дъх. Ромеят се съвзел пръв. Докато персът се изправял на колене, той го ударил в лицето с юмрук, сграбчил го за крака, прехвърлил го през глава с добре известната хватка и му видял сметката с един удар на кинжала си. Ромейските войници зад окопите и по градските стени отново надали рев, дори още по-мощен отпреди, и тъкмо тогава станало ясно, че пак Андрей, облечен с униформата на десетник от личната конница на Велизарий, се е нагърбил да защити ромейската чест. Персите се оттеглили в лагера си, решавайки, че денят не предвещава, нищо добро за тях, а ромеите запели високо песента на победата и се прибрали зад стените на Дара.

Андрей обаче се отказал от чина десетник в личната конница. Този ден той бил извършил един изключителен подвиг пред очите на седемдесет хиляди души, а повтаряйки го, доказал, че това се дължи на неговото умение, а не на късмета му. Ако ще още сто години да живее, никога не би му се удало да надмине този двоен подвиг, който завинаги ще се разказва около лагерните огньове, във винопродавниците и в писмените истории на войните. Затова той се върнал при своите пешкири, сюнгери и пещи, за да стане отново най-обикновен, баняджия, и никога вече не го видели да облича броня — с едно-единствено, крайно наложително изключение, за което ще разкажа, когато му дойде времето.

Рано на другата сутрин пристигнал низивийският гарнизон, с което числеността на персийските войски достигнала общо петдесет хиляди души, тоест два пъти повече от онова, с което разполагал Велизарий. Когато научил новината, той казал: „Малко са военачалниците, които могат да командуват четирийсет хиляди души по време на бой, но още по-малко са онези, които могат да командуват петдесет хиляди.“ Неговото предположение, че Фируз ще бъде до известна степен затруднен от голямата численост на своята войска, изглежда се потвърждавало. Защото сега тя била подредена в две еднакви бойни линии, втората от които подкрепяла първата. Велизарий отсъдил: „Решение на десетник, който обучава новобранци. Би могъл да използува предната линия, за да ме откъсне от Дара, а с останалите сили да нанесе удар върху моите съобщителни връзки!“ Междувременно той и магистърът на официите изпратили заедно едно писмо до Фируз, с което му предлагали да оттегли персийската войска в Низивис, вместо да предизвиква отчаяна и ненужна битка. Текстът бил написан в по-голямата си част от Велизарий; едно характерно изречение от него още се помни: „Никой човек, притежаващ поне малко здрав разум, не може да изпитва удоволствие от войната, дори когато тази война е необходима; пълководецът, който пръв започва враждебни действия, носи тежка отговорност не само пред своите войници, но и пред целия си народ за бедствията и ужасите, неизбежни при всяка война.“ Магистърът на официите добавил един пасаж в смисъл, че Юстиниан се готви да възобнови мирните преговори и неговият личен пратеник е тръгнал вече от Антиохия, но че едно стълкновение при Дара би сложило незабавно край на всички надежди за мирно уреждане на въпроса.

Фируз отговорил, че Персия е била тъй често мамена от мирните изявления на ромейските пратеници, че нейното търпение е вече изчерпано: единствено войната можела сега да поправи извършените несправедливости. Никакъв мирен договор не можел вече да бъде възприет сериозно, особено ако е скрепен с ромейски клетви.

Велизарий и магистърът на официите отговорили, че те са казали всичко, което е възможно да се каже с чест, и че тази кореспонденция — достоверни копия от техните собствени писма и от персийския отговор — ще бъде закачена на следния ден към знамето на империята като свидетелство пред бога на християните, че ромеите са положили всички усилия, за да избягнат едно безполезно сражение.

Фируз отговорил: „Персите също имат свой бог, по-древен и по-могъщ от вашия — утре той ще ни въведе невредими в Дара.“

Тогава Велизарий се обърнал към войската си, строена зад окопа в центъра. Той заговорил с висок глас, бавно и ясно, така че всеки воин го чувал тъй добре, сякаш присъствувал на разговор в покоите му; подбирал прости думи, първо на войнишки латински, а после на гръцки, за да може да бъде разбран от всички. Обяснил, че причината, поради която ромейските войски невинаги са печелили досегашните си битки с персите, макар и да ги превъзхождат по смелост, оръжие и физическа подготовка, е единствено в това, че не са били дисциплинирани. Тази грешка може обаче лесно да се поправи. Ако всеки боец се подчинява на своите началници както при настъпление, така и при отстъпление, поражението би било невъзможно. Редовият войник трябва да води сражението, сякаш е на учение, а при учение е явно по-лесно да се подчиняваш на заповедите, вместо да нарушаваш строя или да действуваш по личен подтик. Тактическото ръководство на боя трябва да остане в отговорните ръце на пълководеца, тоест на него, който е дал ясни указания на подчинените си военачалници как да действуват при едно или друго възможно развитие на битката. Редовият войник трябва да бъде до такава степен погълнат от грижата за собствените си оръжия и за запазването на строевия ред, че да не му остава време да се впуска в неуместни догадки за хода на сражението като цяло. Той трябва да има пълно упование в доказаната съобразителност и преданост на своите началници. Велизарий споменал с присмех и вражеската пехота, само половината от състава на която били обучени войници.

— Вие ромейските новобранци, се научихте за късо време да правите добре едно нещо — да стреляте силно и точно; техните новобранци също са усвоили едно-единствено военно изкуство — да се крият зад своите огромни щитове. Те са просто тълпа селяци, докарани тук, за да ни уплашат с броя си, един вид театрална армия, и ще създадат много трудности на своя пълководец още преди този ден да си е отишъл. Наистина в ръцете си стискат копия, но това ги прави копиеносци толкова, колкото ако въоръжаването им с флейти би ги направило змиеукротители!

Тогава от наблюдателната кула предупредили, че персите започват да групират силите си, и с мощни възгласи в прослава на Велизарий нашите редици потеглили. Тежката конница заела своите позиции по фланговете, леката конница застанала в двата ъгъла на входа, стрелците се наредили пак по близките окопи, фалангите от копиеносци заели мостовете, охранявани в тил и фланг от копиехвъргачите. Фарас, ниският кривокрак вожд на херулските хуни, се приближил в тръс до Велизарий и му казал на почти неразбираемия си пазарски гръцки, на който говорят тези кримски диваци:

— Аз няма бие перси, не много, тук под високи стени: прати аз зад оня баир налево, далече. Аз крие зад баир. Кога перси идат, аз бърза отзад; аз напада, стреля, стреля.

Велизарий изгледал продължително Фарас и той свел очи. Очевидно Фарас се съмнявал в изхода от сражението и искал да бъде на неутрална позиция, за да нанесе последния си удар върху онази страна, която губи вече битката. Велизарий забелязал, че пръстът на Фарас кърви от една малка драскотина, бързо сграбчил ръката му, тъй като колената им почти се докосвали, лапнал пръста и го изсмукал. След това казал:

— Аз пих от твоята кръв, Фарас: от днес нататък ти ставаш мой анда, мой кръвен брат. Върви сега, драги ми Фарас, анда мой, и направи както каза. Скрий се зад оня рид и нападни персите, но нито много рано, нито много късно.

Фарас захленчил:

— Ти пиеш мой кръв, дай аз сега твой, анда!

По силата на това едностранно действие от страна на Велизарий той бил попаднал (съгласно хунските суеверни представи) под властта на неговото магическо въздействие. Велизарий обаче отвърнал:

— След нападението ще можеш да пиеш до насита. Сега нямам излишна кръв за даване, анда!

Сега вече на верността на Фарас можело твърдо да се разчита.

Персите останали на местата си през цялата сутрин, докато не чули ловджийските рогове от укрепленията, които подканвали отговорниците по прехраната да занесат обедната дажба в окопите. Когато според пресмятанията на Фируз се очаквало да започне раздаването на храната, той дал знак за атака. Персийските войници са свикнали да ядат късно следобед, така че не изпитват глад преди залез-слънце, докато апетитът на ромеите се отваря, щом чуят звука на ловджийския рог по пладне. Но Велизарий бил предвидил възможността за нападение по обед и затова посъветвал войниците да напълнят добре стомасите си на закуска; благодарение на това тяхната боева способност не била намалена. Персийската конница се придвижила на един изстрел с лък от ромейската конница по фланговете и започнала да я обсипва със стрели. Голяма група пеши стрелци се врязали във входа на окопната система и пуснали бели облаци стрели към ромейската пехота и към леката конница в ъглите. Тези пехотни стрелци се движели напред в успоредни редици на разстояние една крачка една от друга. Веднага щом боецът в челната редица пуснел своята стрела, той минавал отзад и постепенно стигал отново до челото: по този начин потокът от стрели не секвал. По брой техните стрелци далеч превъзхождали нашите, но имали три големи недостатъка. Първо, жилавите лъкове на Велизариевите новобранци имали по-голяма далекобойност от техните; второ, вятърът духал от запад, така че стрелите им забавяли скоростта си и падали, преди да достигнат целта; трето, те били обстрелвани от три страни и редиците им били толкова плътни, че дори и най-разсеяната стрелба на нашите не отивала напразно. Натискът на настъпващите отзад части ги изтиквал по-напред, отколкото им се искало, и скъсеното разстояние се оказало в техен ущърб. Един вял опит на вражеските копиеносци да превземат едновременно два моста се провалил бързо — нашите копиехвъргачи ги отблъснали. Но един-два часа по-късно, след като и двете страни изразходвали метателните си оръжия, на всички мостове се водели отчаяни битки с копия и се правели опити да се прехвърлят окопите с помощта на дъски. Велизарий отбил едно опасно нападение с подкрепата на спешени конници от десния ескадрон на масагетските хуни, повикани сега от отсамната страна на окопа.

Най-после нападателите успели да спечелят леко надмощие над предвожданите от Бузес тракийци на левия фланг. Те пробили защитата на един от мостовете я успели да се разгърнат на другата страна. Това били спомагателни сарацински части, добре екипирани и свирепи, Бузес се сражавал мъжки, но изходът от битката оставал съмнителен, докато левият ескадрон от масагетските хуни, повикан, както преди това десният, да мине от тази страна на окопа, не му се притекъл в галоп на помощ. Те току-що били получили множество персийски стрели, които един рояк момчета от града набързо събрали и завързали на снопове по четирийсет. Сарацините се видели принудени да отстъпят през окопа, като понесли големи загуби, и преди да успеят да се строят отново, Фарас ги нападнал неочаквано в тил със своя половин ескадрон херули, изскочили иззад хълма. Говореше се, че хората на Фарас са нанесли най-големи загуби на противника през този ден, като се има предвид тяхната численост. Те пуснали в ход широките си мечове и притисната между тях, тракийците на Бузес и масагетските хуни, персийската конница на този фланг загубила три хиляди души. Оцелелите побягнали към главния корпус, но Бузес нямал заповед да се впусне да ги преследва и се върнал послушно при своя окоп.

Велизарий извикал веднага при себе си масагетските хуни и хората на Фарас. Той прегърнал Фарас и завършил обреда на кръвното побратимяване, като дал на Фарас да смукне от една драскотина от стрела на китката му. Тези чудесни бойци трябвало да се прехвърлят спешно на другия фланг, където Фируз току-що бил изпратил „безсмъртните“ — царската тежка конница, наброяваща десет хиляди души, — със задачата да пробият защитата с цената на всичко. „Безсмъртните“ успели да форсират два моста. Намиращите се там наши конници, в по-голямата си част арменци, започнали да се изтеглят бавно, но съгласно получените инструкции — по диагонал надясно. Така се отворило поле за мощно контранастъпление на ромеите в центъра. Към десния ескадрон от масагетски хуни, качени отново на конете, се присъединили сънародниците им, току-що удържали победа на лявото крило, херулите на Фарас и несравнимата лична конница на Велизарий и всички заедно потеглили отначало в лек, а после в пълен галоп. Силата на тази атака, насочена към фланга на персите, била толкова голяма, че колоната била просто срязана на две нееднакви части.

Персийският военачалник, ръководещ операциите на този фланг, бил едноокият Баресманас, братовчед на цар Гобад. Със своя щаб той яздел спокойно в ариергарда на колоната, заета, както си мислел Баресманас, с триумфално преследване на сразеното дясно ромейско крило, когато изведнъж откъм сляпото му око се донесли диви викове и крясъци и миг след това върху него се стоварили масагетските хуни, размахвайки своите къси, остри копия и широките си мечове. Тези хуни имаха достатъчно причини да ненавиждат персийския военачалник, защото именно той им бе отнел пасищата в далечния Изток. За да си отмъстят, те бяха пропътували стотици мили и се бяха включили в състава на ромейската армия. Техният предводител Суникас замахнал с копието си по главния знаменосец, който яздел на няколко крачки пред Баресманас, и го улучил по вдигнатата ръка, така че аленото знаме с извезани лъв и слънце се наклонило и паднало. От задните редици се изтръгнал рев на ярост и тревога и „безсмъртните“ в челото на колоната спрели, видели Великото знаме да се въргаля в праха, и се втурнали назад да го спасяват. Но било вече късно. Суникас, опиянен от славната победа, намерил самия Баресманас и го убил с един удар на копието си; като видели това, персите в задната част на колоната се обърнали в бягство.

Главният корпус на „безсмъртните“ се оказал обграден, защото арменците се съвзели и отново се биели ожесточено. Пет хиляди от тези благородни персийски воини паднали преди залез-слънце.

Не след дълго незащитеният персийски център се разкъсал и войската потекла обратно към Низивис. Новобранците от персийската пехота оправдали лошото мнение на Велизарий за тях и захвърлили грамадните щитове и копията си, когато главният ромейски корпус се впуснал да ги преследва. Новопостъпилите ромейски войници, макар и упражнявали се само в разсеяна стрелба с лък, вдигнали от земята изоставените копия и заиграли на копиеносци. Персийските редици били в такъв безпорядък, че дори и това несръчно боравене с копието превърнало бягството им в разгром.

Но Велизарий не допуснал преследването да продължи повече от миля, защото той винаги имаше за правило да не гони победения неприятел, докато го докара до точката на отчаянието; тази максима е следвал и Юлий Цезар. Така победата му остана ненакърнена. За първи път от повече от сто години ромеите постигнаха решителна победа над персите; а при това той се бе сражавал срещу голямо числено превъзходство на противника. Великото знаме на Баресманас, опръскано с кръв, бе взето от бойното поле и Велизарий го изпрати на Юстиниан заедно с увенчаното с лаври съобщение за своята победа.

Персийската армия дълго време не можа да дойде на себе си от изненадата и позора. До края на годината в тази част на границата ставаха само изолирани сражения, тъй като Велизарий не искаше да рискува с едно нападение на Низивис, нито пък с опит да възстанови крепостта Мигдон. Колкото до Фируз, Гобад го обвинил в малодушие и му отнел златната повязка, която украсявала косата му като знак за високия му ранг.

А сега няколко думи за хуните. Има много хунски племена, които обитават нецивилизованите земи на север от двете големи империи — Ромейската и Персийската, — от Карпатските планини чак до Китай. Има бели хуни, масагетски хуни, херулски хуни, български хуни, татари и много други. Обичаите на всички племена са почти еднакви, само херулите приеха неотдавна християнството. Хуните са с жълтеникава кожа, имат измамни, хлътнали очи (винаги зачервени от вятъра и праха) съвсем малки носове, дебели бузи, права черна оса, обръсната отпред, сплетена на плитки около ушите и висяща свободно отзад, недоразвити прасци, мощни ръце и малки, обърнати навътре стъпала. Те се носят през пустинята като моряци в океана на дълги кервани от каруци с черни покривала. Конете им могат да изминат в галоп двайсет мили, без да спрат, и да покрият сто мили за един ден. На някои от каруците завързват големи плетени кошове покрити с черно кече, в които държат цялото си домакинско имущество, а на други — шатри от същия материал във формата на камбани; това са единствените им домове. Със смяната на годишните времена сменят и пасищата, като за една година изминават разстояние, равно приблизително на пътя от Константинопол до Вавилон и обратно. Всяко племе и всеки род в племето има свои собствени наследствени пасища. Повечето от войните им са заради спорове във връзка с пасищата. През лятото се отправят на север след бялата сипка, а зимно време се връщат на юг. Не обработват земята и си набавят жито чрез размяна или като дан от своите уседнали съседи. Основното им питие е кобилското мляко, което наричат кумис и го поглъщат прясно, като мътеница, суроватка или опияняваща каваса. Чистата вода ги изпълва с отвращение. Ядат всякакво месо, но сами си набавят само дивеч и конско месо, тъй като свинете и говедата не биха могли да оцелеят при свирепите ветрове в степите, из които бродят. Месото обработват, като го сушат на слънцето и вятъра, без сол.

Навикът им да ядат конско месо отвращава цивилизованите хора.

Хуните носят шапки от лисица, а за да се предпазват от зимните студове, обличат две дълги кожени палта — едното с космите навън, а другото с космите навътре. Рангът на мъжа се определя от вида на кожата, с която е облечен: обикновеният човек носи кучешка или вълча кожа, а благородникът — самур. Панталоните им са от козя кожа. На китките си носят ловни соколи, с кито хващат много диви гъски и друг дивеч. Другото им основно развлечение е да се борят, възседнали кон. Много са свадливи, а когато двама мъже се сбият, никой няма право да се намеси да ги разтърве — нито брат, нито баща, никой. Убийството се наказва със смърт (освен ако убиецът е бил пиян), също както и блудството, прелюбодеянието, кражбата, уринирането върху лагерния огън и дори някои още по-дребни провинения, но ако те се вършат извън рода, племето или племенния съюз, тогава всичко е позволено. В личните си навици са крайно нечистоплътни — не се мият, а мажат лицата си с конска лой. Кланят се на синьото небе, вслушват се в магьосници и поради страх от зли духове не дават на никого да се приближи до болен, освен на неговите собствени слуги. Изпитват ужас от гърма и мълниите и по време на буря се крият в шатрите си. Женитбите стават чрез действително или разиграно отвличане, като синът наследява и се жени за всички жени на баща си без собствената му майка. Въоръжението им, както вече казах, се състои от леки лъкове и стрели, здрави дълги копия и закривени широки мечове. В боя по-видните воини носят кожени куртки, покрити отпред със застъпващи се метални пластини, но гърбът им не е защитен, защото гледат на това като на страхливост. Езикът им е почти нечленоразделен и наподобява птичи крясъци.

Обикновено живеят с непрекъснати и междуродови разпри, но понякога един благородник успява да наложи властта си на голям брой родове и тогава той бива обявен за хан. Издигането на някой хан е винаги знак за двете империи да се пазят от набези през границата.

Толкова за хуните.

[1] Римски император (363–364 г. н.е.), принуден да предаде на персите Армения и част от Месопотамия. — Б.пр. ↑

[2] Magister officiorum (лат.) — началник на императорската канцелария и един вид министър на външните работи. — Б.пр. ↑

Глава осма
Ненужната битка

Тази победа стана причина за заминаването на господарката Антонина за Дара — императрица Теодора я изпрати при Велизарий с лично поздравително послание и подаръци. Съвсем естествено и император Юстиниан изпрати послание и дарове, но не знаеше, че Теодора е сторила същото, защото тя не бе споделила с него това свое намерение. Двете пратеничества отплаваха независимо едно от друго. Като дар Юстиниан изпращаше официална мантия, извезана с тежка златна нишка и украсена с маргарит, илюстрован требник в подвързия от красиво изрязана слонова кост и една скъпоценна реликва — оригиналното тасче за милостиня на слепия свети Вартимей, на когото според евангелиста Марк, Спасителят бе върнал зрението. Това тасче, стигнало до Юстиниан след изземването му от един манастир, разтурен неотдавна заради неморалния живот на монасите, беше от маслиново дърво, станало сребристосиво от времето. Не бе украсено, за разлика от повечето подобни реликви, със скъпоценни метали и камъни и представляваше най-обикновено тасче за милостиня, подобно на онези, които просяците все още протягат по входовете на нашите църкви и по площадите. Околовръст бяха издълбани на гръцки думите „бедност и търпение“. В посланието, написано собственоръчно от Юстиниан, се възхваляваше умението на Велизарий като военачалник и неговата вярност към императора и се изказваше пожелание да повтори славните си, благословени свише подвизи, ако тези неверници персите се осмелят някога да нарушат повторно нашата граница. В същото време обаче Юстиниан призоваваше към най-голяма пестеливост по отношение на бойната сила — докато ромейската армия оставала бедна на обучени войници, изискването за повече търпение, изписано на реликвения тас, трябвало да се съблюдава с благоговейна строгост.

Пратеник на Юстиниан в този случай беше Нарзес, дворцовият шамбелан. След Лесбос неговият кораб застигна кораба, с който пътуваше, придружена от мен, господарката Антонина, и той любезно я покани да се присъедини към него. Нарзес беше дребен като джудже и отблъскващо грозен; роден в Персармения, той имаше славата на най-умния човек в Константинопол и беше естествено евнух. За да разнообрази скучното пътешествие, траещо цели три седмици, моята винаги готова за шеги господарка започна да дразни Нарзес, наричайки го „изменник на своя пол“. Една вечер я чух да шепне на прислужницата си Македония: „Той не проявява нито една от характерните слабости на евнусите — склонност към лукс, сантименталност, плахост и влечение към религиозни спорове. Не показва ни най-малко желание да реши хубавата ми кестенява коса или да милва изящните ми стъпала, дори не изпитва сякаш завист към красотата ми, а това е най-отличителната черта на един евнух.“ (Пропуснах да отбележа, че благодарение не само на скъпо платените грижи на фризьора, педикюриста, маникюриста и прочие, но и на естествения си природен чар господарката имаше славата на една от трите най-красиви жени в Константинопол, където първото място е, разбира се, недостижимо, тъй като е запазено за императрицата.) Нарзес говореше много смислено по въпросите, свързани със защитата на границата, набирането на войници и продоволствието на армията, а когато се обръщаше към ескорта, даваше ясни, отсечени заповеди, като много сполучливо имитираше гласа на военачалник, което караше господарката да се подсмихва. Това го обиждаше и той й го каза направо.

Известно е, че ние, евнусите, сме важна и неделима част от ромейската цивилизация и играем много полезна роля в нея. Моят случай е изключение — повечето евнуси ги докарват още като деца от черноморското крайбрежие, някъде около Колхида, и ги обучават в специална придворна школа, подготвяйки ги за държавна служба, която се намира почти изцяло в ръцете на скопци. Нашите императори се поучиха от опита на персийските монарси, че евнусите — тъй като нямат право да претендират за трона и не са в състояние да създават фамилии с опасно могъщество — могат спокойно да бъдат избирани за довереници на владетеля и използувани като ефикасна преграда срещу заговорите на влиятелни благородници, имащи за цел да узурпират трона. Общо взето, евнусите са по-кротки, по-предани и по-трудолюбиви чиновници от своите некастрирани колеги и тяхната дребнавост в ежедневната работа (не отричам, че са дребнави) допринася много за запазването на реда. Затова от доста време насам богатите семейства от средната класа, които имат достатъчно синове, за да се осигури продължението на рода, много често нарочно кастрират някое от по-малките момчета и го обричат на доходната кариера на имперски чиновник. Освен това незаконните синове на императорите, както и на техните синове и дъщери, винаги биват кастрирани, за да станат полезни граждани, без да предявяват претенции към трона. За евнусите не е недостъпно и свещеническото поприще, за разлика от миналото, когато са били допускани единствено за атисови жреци на Майка Кибела. Дори за патриарх на Константинопол сега често е избиран някой от нас.

Ето защо да бъдеш евнух, е, поне що се отнася до светския живот, по-скоро предимство, отколкото недостатък, както личи и от цените на пазара за роби. Един кастриран домашен роб струва три пъти по-скъпо от некастрирания и почти толкова, колкото един опитен лечител или изкусен занаятчия. Но евнухът рядко е доволен от живота, тъй като почти винаги бива подлаган на тази операция, преди да е достигнал пубертетната възраст, и дълбоко в себе си подозира, че да си истински мъж, е нещо много хубаво, макар и само затова, че истинските мъже обикновено се надсмиват над евнусите и се кълнат, че предпочитат да са слепи, глухи или неми, или дори и трите заедно, отколкото да бъдат лишени от така сладостния и благотворен акт на любовта. Естествено евнухът си има готов отговор на подобни хвалби — че половата страст никога не е донесла голямо щастие на когото и да било. Но вътре в себе си, признавам, той е склонен да завижда на мъжа, който може да легне с една жена, без да се ограничава с братски прегръдки и целомъдрени целувки по очите.

Веднъж господарката Антонина ми каза: „Колкото до мен, драги ми Евгений, ако не бях жена, непременно бих предпочела да съм евнух, а не мъж, тъй като за мъжете е изключително трудно да намерят в пола средното положение между разврата и аскетизма. Дълбокото недоверие, с което църквата се отнася към нас, жените, и грубите обвинения, отправяни от амвона, че сме били изкусителки и прелюбодейки, е било за мен винаги признак на косвено признание, че мъжете завиждат на жените заради тяхната уравновесеност. Тъкмо на тази уравновесеност се радва до известна степен и евнухът — за пълното й постигане му пречи единствено присмехът на тези нещастни щастливци некастрираните. В този дух, Евгений, трябва да се тълкува и баснята на Езоп за лисицата, която загубила опашката си в един капан, а после се опитала да убеди другите лисици колко удобен е този недъг. Те й се надсмели и казали, че това нейно мнение се дължи на факта, че тя самата е осакатена. Говорят, че и Езоп е бил кастриран слуга като тебе. Затова поуката от тази басня не е, както обикновено се смята, че споделената болка е половин болка, както например монасите, загубили своята свобода поради дадения строг обет, се опитват да убедят старите си приятели да последват техния пример. Не, поуката се състои по-скоро в невъзможността да се стигне до логическо разрешение на въпроса кое е по-добре за мъжете — да имат или да нямат полови способности. От своя страна аз съм много щастлива, че съм жена и че този спор не ме засяга лично.“

Господарката каза горе-долу същото и на Нарзес. Той прие спокойно нейния подбив и й разказа историята на своя живот, която обясняваше защо не бе доволен от положението си на скопец. Бил пленен в битка, когато бил на единайсет години и макар в крехка възраст, бил вече убил един човек с малкия си меч, тъй като произхождал от известна арменска фамилия с военни традиции. Презирал, каза той, канцеларската работа и се надявал да убеди един ден императора да го направи военачалник — целия си живот много основно изучавал стратегия и тактика и вярвал, че ако само му дадели възможност, някой ден именно на него щели да бъдат поднесени такива царствени дарове, каквито носел сега за Велизарий, ако не и по-хубави!

Добре известно е, че почти всеки човек е недоволен от занаята или професията, която упражнява. Селянинът иска да бъде император, императорът иска да сади зеле, мършавият капитан на някой търговски кораб завижда на шкембестия собственик на винопродавница, който на свой ред завижда на капитана и недоволствува от заседналия си живот. Но по-добре е да не се надсмиваме на хората, когато разкриват душата си пред нас и ни доверяват своето недоволство — господарката познаваше това правило за тактично поведение още от времето, когато работеше в публичния дом. Затова тя се престори, че си дава сметка колко е сгрешила, като е сметнала Нарзес за обикновен, кротък колхидски евнух, и изрази съчувствието си към него. Ако някога, заяви тя, той бъдел възнаграден за своята вярна служба към империята и получел важен пост във военното командуване, тя първа щяла да го поздрави и да му пожелае успех. До края на пътуването между тях цареше мир и те станаха добри приятели. Една разпра, последвана от извинение и помирение, може да се окаже чудесно начало на едно приятелство. Но вие сигурно разбирате, че господарката едва ли можеше да се отнесе много сериозно към неговите амбиции да стане военачалник, въпреки един разговор между него и двамата стотници от дворцовата стража, командири на двата ескорта, при който той доказа, че има много по-големи познания по теорията на военното дело от тях. Защото, макар и да бе убил, както изглежда, един човек с малкия си меч, когато е бил на единайсет години, това бе станало преди четирийсет и девет лета, а оттогава той почти не си бе подавал носа навън от двореца — там бе работил дълго време, докато завърши образованието си, на тъкачен стан заедно с жените от двора.

Първата част от пътуването ни бе по море — с военен кораб, задвижван от три реда гребци. То мина приятно и без особени произшествия покрай обичайните зелени хълмове и бели градове. Когато слязохме най-после в Селевкия и пристигнахме по суша в Антиохия, бях просто възхитен от бързината, с която са били заличени следите от опустошителното земетресение — това отново беше нашата мила, шумна, блестяща Антиохия. Нарзес и господарката бяха приети от местния Сенат и от ръководството на сините, които се държаха много любезно с господарката, както и тя с тях. След това поехме по павирания път за Зевгма, прочута с плаващия си мост и разположена на сто и двайсет мили от Антиохия; оттам има още двеста мили до Дара и границата, като пътят минава през плодородна земя, напоявана от четири големи притока на Ефрат. Пътувахме в пощенски двуколки и се измъчихме много от горещината въпреки чергилата и бързия тръс на дребните кончета. От Едеса, където спряхме за два дни, изпратихме бързи ездачи, които да известят за нашето предстоящо пристигане.

Когато пристигнахме в Дара, писмата бяха предадени, съгласно изискванията на етикета, не направо на Велизарий (и на магистъра на официите, който също бе зачетен с лично писмо от императора), а на неговата прислуга. Господарката много съжаляваше за това, понеже знаеше какво се съдържа в писмото на Теодора, написано в нейно присъствие. Тя би дала какво ли не, за да може да наблюдава лицето на Велизарий по време на четенето. Писмото гласеше:

„Теодора Августа, съпруга на Юстиниан, Божи наместник и император на ромеите, до сияйния патриций Велизарий, началник на победоносните войски на Изтока, поздрав!

До моя царствен съпруг, императора, както и до мен стигна вестта за твоята заслужена победа над персите. Твоето име е вписано сега наред с имената на героите от славното минало и ние ти въздаваме похвала за големите ти заслуги към нас, като ти отправяме своите най-добри пожелания. Два от подаръците на императора, тасът и требникът, правят чест на твоя благочестив характер, а третият, мантията, дава предварителна представа за почестите, които ще ти бъдат оказани в нашия двор, когато се завърнеш след тъй успешно и победоносно изпълнения дълг. Затова намирам за уместно — доколкото даровете на една владетелка за неин васал трябва да бъдат като допълнение към поднесените от нейния господар и повелител — да ти изпратя три други подаръка по моята придворна довереница, които могат да ти доставят съвсем различно удоволствие. Първия от тези подаръци избрах за теб, защото е белязан с твоя цвят, а освен това е и най-великолепният представител на своята раса в нашите владения; втория ти изпращам, понеже ще ти бъде необходим за извоюваната от теб плячка; колкото за третия, той е по-ценен от всякакви диаманти и ти ще си навлечеш моя царствен гняв, ако проявиш дързостта да се откажеш от него. Защото в характера на Теодора е да дарява с най-доброто, което има, онзи, който е заслужил нейната признателност. Сбогом.“

Велизарий изпрати известие, че представителите на техни величества се очакват с радост, и прие Нарзес и господарката в прохладната сводеста зала, където раздаваше правосъдие и уреждаше ежедневни аудиенции за своите подчинени и съюзници. Нарзес влезе пръв — като пратеник на императора. Велизарий го поздравил любезно и се заинтересувал първо за здравето на своя царствен господар и на своята царствена господарка, както и на старшите сенатори, а след това за новини от престолния град и империята. Изпили заедно по чаша вино и Нарзес го разпитал подробно за хода на сражението. Велизарий отговарял, но не високомерно като на обикновен придворен евнух, а внимателно и с подробности, като претеглял всяка своя дума. Нарзес пожелал да узнае защо Велизарий спешил временно масагетските хуни при защитата на централния окоп. Велизарий отвърнал, че атаката била изключително мощна, а нищо не окуражавало тъй силно изпадналите в трудно положение пехотинци („нужникарите“, както понякога ги наричат презрително заради многобройните неблагодарни задачи, които са принудени да изпълняват), колкото благородният отказ на техните другари от конницата от възможността да се спасят чрез бягство, като отпратят конете си малко назад и влязат поне веднъж в яростен ръкопашен бой на собствените си крака.

След това даровете на императора били поднесени, приети с възхищение и благодарност, и Нарзес се поклонил и се оттеглил.

В това време господарката Антонина седеше в преддверието на залата, където Руфин, станал сега знаменосец на Велизарий, разговаряше много любезно с нея. Но на учтивите му забележки тя отвръщаше объркано и разсеяно, тъй като изпитваше, за пръв път в живота си, голямо неудобство. Работата изглеждаше съвсем проста и сигурна, когато я обсъждаха с Теодора в двореца, но сега, ставайки след повикването от съдебната зала, тя почувствува как коленете й треперят, а устата й е пресъхнала.

Господарката се спря по средата на залата и даде знак на своите придружители да въведат първия от трите дара на Теодора — един едър, буен дорест жребец на три години със снежнобяло петно на челото и бели чорапки на четирите крака. Именно тези белези бе имала предвид Теодора, пишейки, че първият й подарък носи неговия цвят. Одобрителен шепот се понесе откъм катафрактите, които бяха застанали почтително до стените на залата с изправени копия в ръка, и откъм стотниците, строени около трибунала. Господарката успя да чуе как Руфин, който бе застанал недалеч от нея, промърмори на себе си: „Този дар на императрицата сам по себе си затъмнява и трите дара на императора.“ Това бе наистина великолепно животно от прочутата тракийска порода, за която поетът Вергилий споменава в Пета книга на своята „Енеида“.

Жребецът бе отведен в конюшнята и господарката Антонина кимна да поднесат втория подарък. Господарката се тревожеше, да не би да не пристигне навреме, макар че го бяхме изпратили напред веднага след като стъпихме на брега в Антиохия, а после го застигнахме на един ден път след Едеса, но той беше тук — петстотин комплекта брони за конници, изработени в нашите оръжейни работилници в Адрианопол. Теодора знаеше, че към бойните трофеи на Велизарий спадат голям брой персийски коне, и правилно предположи, че той ще присъедини към собствените си войни най-яките от трите хиляди пленници и ще ги направи бронирани конници. Но персийските доспехи, попаднали в неговите ръце, бяха неподходящи, тъй като бяха твърде тънки и прекалено сложни за употреба на бойното поле, така че тези петстотин комплекта представляваха наистина много ценен дар. Отново се понесе одобрителен шепот, когато се видя, че всички стоманени шлемове са украсени с бели пера. Императрицата очевидно умееше да прави подходящи подаръци.

Най-после господарката си върна дар слово и рече:

— Третият дар, сияйни Велизарий, трябва да ти бъде поднесен насаме съгласно нарежданията на нейна светлост моята царствена господарка.

Велизарий не я бе познал, тя бе сигурна в това, защото, когато отговори, гласът му бе хладен и естествен:

— Както благоволи моята благодетелка. Но вие останете, велможи! Сияйната придворна дама ще бъде, надявам се, така любезна да дойде с мен в преддверието, от което току-що влезе, и да ми предаде там третия дар насаме, както е пожелала нейната прославена господарка.

Антонина се поклони и се оттегли в преддверието, последвана от Велизарий, който затвори вратата.

Те застанали един срещу друг безмълвни, докато най-после тя не казала с тих глас:

— Това съм аз, Антонина. Спомняш ли си за мен, танцьорката от пиршеството, което твоят чичо Модест даде в Адрианопол?

Той или не бил забравил нищо, или изведнъж си спомнил и отговорил:

— А това съм аз, все същият Велизарий.

Хванал я за ръцете и така третият дар бил връчен.

Тогава Велизарий казал:

— Предай на царствената си господарка, че откакто свят светува, едва ли някой е получавал по-желани дарове от своята императрица и повелителка и че аз ги приемам с обич и възхищение от великолепния начин, по който тя е отгатнала моите потребности и желания. Ала кажи й също, скъпа ми Антонина, кажи й, че няма да мога да се насладя на третия дар, най-ценния от всички, докато не се завърна от бойното поле, защото съм обвързан с един обет.

— И какъв е този обет, мой мили Велизарий? — запитала го тя.

Той отвърнал:

— Всички мои военачалници и войници, в това число и аз се заклехме над Евангелието, че няма да бръснем лицата си, да съгрешаваме с пиянство, да се женим и да имаме наложници, докато трае войната ни с персите.

— Не можеш ли да помолиш патриарха да те освободи от този обет? — попитала тя.

— Мога, но не искам да го сторя — заради другите, които трябва да останат обвързани от него. Антонина, любима моя, чийто образ крих дълбоко в сърцето си през всичките тези петнайсет години, бъди търпелива и изчакай! Увереността, че когато пристигна в престолния град, там ще ме очаква най-голямата награда на света, не може да не ускори победоносното ми завръщане, а именно такава е волята на императора.

Господарката Антонина не можела да се възпротиви по един въпрос, който засягал честта му, но не й се удало и да скрие разочарованието си. Тя попитала:

— О, Велизарий, сигурен ли си, че не търсиш някакъв предлог само за да печелиш време?

Но въпросът й бил чисто реторичен, защото на ничие мъжко лице не е била така ясно изписана голямата радост.

Велизарий и господарката се върнаха в заседателната зала и отново възприеха официалните си маниери и тон. Велизарий повика пак Нарзес и го покани заедно с господарката и военачалниците от ескорта им на тържествена вечеря, дадена от него и неговия щаб. Господарката не намери друга възможност да разговаря с Велизарий насаме и двамата внимаваха много да не разкрият с някоя дума или поглед голямата любов, която изпитваха един към друг. Вечерята мина доста въздържано поради обета да не се пие вино, даден от почти всички присъствуващи, а и не беше много лесно да се намерят лакомства в Дара. На следващото утро Нарзес и Антонина поеха обратния път, натоварени с писма на най-смирена признателност към техните царствени повелители. Ала Нарзес бе успял да отгатне тайната на господарката и щом се настаниха сами в двуколката, той й пошушна в ухото:

— Нека той бъде тъй щастлив с твоята любов, сияйна патрицианке, както ти си щастлива с неговата!

Господарката му отвърна със слова, които бяха тъй приятни за ушите му, както и неговите за нея:

— И нека ти, достопочтени шамбелане, имаш същите големи успехи, когато пурпурният плащ на пълководец украси раменете ти, на каквито се радваше през всичките тези години в алените копринени одежди на придворен служител.

Когато се върнахме отново в Константинопол, господарката завари две писма от Велизарий, изпратени по бърз куриер. Те бяха написани на такъв прост и изящен език, издаваха такова искрено въодушевление, че тя наруши своето неизменно правило и довери собствените си нежни чувства на хартията, тъй като тази любов беше не само одобрена, но и направо наложена на двамата с височайша заповед. Те си размениха голям брой писма до неговото завръщане година и половина по-късно.

Следващият етап на войната беше едно нахлуване на персите в Ромейска Армения, но то бе спряно енергично от Ситас, някогашния приятел на Велизарий, станал сега зет на Теодора. Ромеите вече се ползуваха с по-добро име и известен брой арменски християни преминаха от персите към армиите на императора. Гобад загуби също приходите от златната мина във Фарангий — град, разположен в плодородно, но почти недостъпно дефиле на границата между двете Армении, — тъй като местният надзирател предпочете да постави града и рудниците под ромейска закрила. Гобад прояви старческо твърдоглавие и отказа да оттегли войските си от околността на Дара, въпреки че Юстиниан изпрати свой емисар за възобновяване на мирните преговори. Всяка една от страните се опитваше да прехвърли моралната отговорност за конфликта върху другата. Гобад заявил на ромейския пратеник, че персите са постъпила похвално, завладявайки и укрепвайки Каспийските врата, които император Анастасий бе отказал да закупи от владетеля им въпреки поисканата минимална цена, тъй като по този начин те осигурявали защитата от варварски нападения не само на Персийската, но и на Ромейската империя. Поддържането на такъв многочислен гарнизон струвало скъпо и затова справедливостта изисквала Юстиниан или да заплати половината от разходите, или, ако това му е по-угодно, да изпрати там достатъчно голяма ромейска част, която да замести половината от персийския гарнизон.

След това царят и пратеникът обсъдили нарушаването на един древен договор за пограничните укрепления. Подсилването на ромейските укрепления в Дара направило, както подчертал Гобад, стратегически необходимо за персите да поддържат силна войска за защита на границата в Низивис, а това също било несправедливо бреме за неговата страна — той не можел да се съгласи с всички тези беззакония. Гобад предложил Юстиниан да направи избор между следните три алтернативи: да даде своя принос за защитата на Каспийските врата, да демонтира укрепленията в Дара или да приеме подновяването на военните действия. Посланикът разбрал думите на царя в смисъл, че един паричен откуп, даден под благовидната форма на принос за общата защита срещу варварската заплаха, би сложил край на конфликта.

Юстиниан все не можеше да реши дали да предложи исканата парична сума, или не. Докато се колебаеше, Гобад бе посетен от царя на сарацините, негов съюзник, който му предложил план за нанасяне на тежък удар срещу ромеите. Сарацинският цар беше висок, слаб, як старец, чието седалище бе сред пустинята в Хира — през последните петдесет години той правеше непрекъснати набези в ромейските земи между Египет и Месопотамия. Появяваше се изведнъж от пустинята с неколкостотин конници, плячкосваше, опожаряваше, убиваше, взимаше пленници — понякога с хиляди, преди да изчезне също тъй внезапно, както бе нахлул. Не една наказателна експедиция беше организирана срещу него, но всички се провалиха, тъй като изкуството да се води бой в пустинята се владее само от родените в нея. Веднъж той бе успял да откъсне и плени две силни ромейски части, изпратени да се сражават с него, и поиска откуп за предвождащите ги военачалници.

Този царствен старец предложил на Гобад, вместо да действува както обикновено между притоците в горното течение на Ефрат и Тигър, където ромеите разполагали с няколко укрепени града, в които можели да се оттеглят при нападение, да се насочи на юг, по течението на Ефрат, по което не била тръгвала нито една персийска армия. Той трябвало да нанесе удар през Сирийската пустиня в точката, където реката завива от запад на север, защото там, от другата страна на пустинята, ромеите, разчитайки на естествената защита на безводните пясъци и скалите, имали твърде малко укрепления, а техните гарнизони били тъй незначителни, че едва ли заслужавали да се наричат с това име. При мощно нападение Антиохия щяла да падне без бой, защото — и тук той имаше пълно право — била най-несериозният град в целия Изток и нейните жители се интересували само от четири неща: вино, жени, хиподромна политика и богословски спорове. (Наистина към търговията те не изпитват интерес, а гледат на нея като на досадна необходимост, с която се примиряват, за да си набавят средства за дейни занимания с четирите вълнуващи ги неща.) Какъв чудесен град за разграбване! А и нападателите можели да се завърнат необезпокоявани със своята плячка дълго време преди да пристигне някаква помощ от Ромейска Месопотамия.

Гобад проявил интерес, но останал скептичен. Ако нито една персийска армия в миналото не била сметнала за възможно да тръгне по този път, с какво условията се били променили днес? Как една войска, която не била свикнала на глад и жажда, можела да устои в сухата, изпепелена от слънцето пустиня?

Царят на сарацините отговорил на първия въпрос, че до този момент Великият цар не се е обръщал за съвет към никой опитен сарацин. Що се отнася до втория въпрос, персийската войска трябвало да се състои само от лека конница (за пехота и за тежка конница изобщо не можело да става дума), която да потегли напролет — тогава и в най-дивата пустош имало предостатъчно паша за тези, които знаели къде да я търсят, — и то с лек товар, а сарацините щели да ги чакат някъде по реката навътре в ромейска територия с достатъчно храна и вода за последния и най-труден етап от експедицията.

Гобад се оставил да бъде убеден от царя на сарацините, въпреки че тяхното коварство е всеизвестно, тъй като тези предложения не можели да имат друга цел, освен да осигурят на сарацините персийска помощ за един набег, който не били в състояние да осъществят сами. Достатъчно било Гобад да вземе мерки срещу предателство при обратния път, затова той настоял пред царя на сарацините да остави като заложници в персийския двор в Суза двамата си синове и двама от внуците си до окончателното завършване на кампанията. Сарацинът приел това условие и през март следната година — годината след битката за Дара — всички подготвителни работи приключили. Експедиционният корпус се събрал при Ктезифон в Асирия — той наброявал петнайсет хиляди конници под предводителството на един способен персийски военачалник на име Азарет.

Те минали Ефрат малко над град Вавилон и продължили по южния бряг през необитавани земи до ромейския граничен пункт Цирцезиум, където имало само няколко митничари. Оттук конниците препуснали бързо по ромейския път, който, следвайки течението на реката в продължение на сто мили, завива на юг към Палмира и Дамаск. На това място към тях се присъединили голям брой сарацини, предвождани от своя цар, който казал на Азарет, че трябва да тръгнат направо през пустинята към Халкида, укрепен град, представляващ едва ли не единственото препятствие между тях и Антиохия, при това не особено голямо, тъй като гарнизонът му наброявал не повече от двеста души. Азарет не изпитвал никакво доверие към сарацините, въпреки че били донесли уговореното количество провизии. Затова той изпратил напред разузнавачи, придружавани от сарацини, и изчакал тяхното потвърждение, че пустинята предлага достатъчно паша и че от другата страна няма да се натъкнат на засада.

Но като си позволил това забавяне, той всъщност подценил енергичността на Велизарий, който бе въвел неотдавна цяла система от наблюдателни постове, съобщаващи се помежду си с димни сигнали, като защитна мярка срещу набези през границата. Само един час след пристигането на персите в Цирцезиум, намиращ се на двеста мили отвъд Южната пустиня, Велизарий научил в Дара числеността и състава на тяхната войска и взел своето решение. Като оставил малобройни гарнизони в Дара и другите гранични градове той побързал да се притече на помощ на Антиохия начело на всички обучени войници, които успял да събере — а те, поради краткия срок, възлизали на не повече от осем хиляди души, но по време на ускорения поход събрал още осем хиляди. Следвал южния път през Каре (известен със съкрушителното поражение, нанесено от персите на Крас, съратника на Юлий Цезар) и успял да стигне с главните си конни части до Халкида, изминавайки триста мили за седем дни, точно навреме, за да разположи хората си по укрепленията. Той спечелил надпреварата на косъм, тъй като в същия момент Азарет бил вече пресякъл пустинята и се намирал само на половин ден път от Халкида — сред същите скали, където някога са живели като ядовити скорпиони свети Йероним и неговите побъркани побратими аскети, отправяйки възхвала към Бога, но неблагодарно отхвърляйки всичко приятно и красиво от неговите творения. Същата сутрин към Велизарий се присъединили пет хиляди арабски конници от Северната сирийска пустиня, където пасели конете си. Те били поданици на цар Харит ибн Джабала от Бостра в Трансйордания, на когото Юстиниан всяка година заплащаше определена сума в злато при условие, че ще спира набезите на сарацините в Сирия. Тези араби не бяха надеждни войници и съществуваше подозрение, че цар Харит има тайно съглашение със сарацините, тъй като при всеки сарацински набег неговите хора пристигаха с два-три дни закъснение. Така или иначе, Велизарий бил доволен, че са с него, защото в отсъствието на пехотата му, намираща се все още на път, те увеличавали числеността на неговите хора на дванайсет хиляди души.

Азарет бил горчиво разочарован, когато неговият авангард, напредващ към Халкида, бил изведнъж отблъснат от контранападение на ромейската конница и принуден да се върне назад, присъединявайки се към главния корпус. Той бил изпуснал благоприятната възможност и сега вече не можел да стигне до Антиохия, без да рискува сражение със същия военачалник и същите войници, били се така добре при Дара. Ако претърпял поражение на такова разстояние от границата и отвъд Сирийската пустиня нито един персийски воин нямало да оцелее по обратния път — само сарацините щели да си спасят кожите, като изчезнат в пустинята, която познават толкова добре. Дори да удържал победа, той едва ли щял да успее да попречи на Велизарий да потърси убежище заедно с оцелелите остатъци от своята армия зад стените на Халкида. Опасно било да продължи към Антиохия докато Халкида оставала непревзета в тила му, а ромейската пехота била на път да подсили защитниците на града. Затова той взел благоразумното решение да се върне назад по собствените си стъпки, без печалба, но и без загуба, докато разполагал все още с достатъчно провизии и докато времето, оставало умерено топло. Утешавал се с мисълта, че дори да бил стигнал в Халкида преди Велизарий, за да може да продължи за Антиохия и да я разграби, войниците му — особено сарацините — щели да бъдат дезорганизирани от победата и Велизарий щял да го пресрещне на връщане, запазвайки си отново правото да избира полесражението и водейки отбранителен бой, както бе сторил при Дара. Царят на сарацините се съгласил, че единственият изход в случая е да се оттеглят; той не смеел да раздели хората си на малки групи и да се втурне да плячкосва на юг от страх, че Азарет ще съобщи на Гобад как е бил изоставен и че тогава Гобад ще нареди да бъдат убити заложниците сарацини. Така персите и сарацините се обърнали кръгом и потеглили обратно, а Велизарий ги следвал по петите, за да се увери, че няма да се опитат да се върнат в Сирия по някакъв друг път. И двете армии се придвижвали без бързане и без каквато и да е проява на враждебност една спрямо друга. Велизарий се държал на един ден път зад Азарет и всяка вечер лагерувал на мястото, което Азарет бил напуснал същата сутрин. Зорки наблюдателни постове охранявали собствените му флангове и тила от внезапни нападения на сарацините.

Било седемнайсетият ден от април, разпети петък — годишнината от разпъването на Иисус. Великден — денят, в който казват, че Христос бил възкръснал от мъртвите — щял да се празнува след два дни. Персите се били добрали до брега на Ефрат и изминали петдесет мили по течението до мястото, където пътят от Дамаск и Палмира завива към реката. Ясно било, че те нямат други намерения и ще продължат обратния си път по реката. В Халкида Велизарий бил смъмрил най-строго началника на авангарда, задето нападнал неприятеля без заповед и осуетил по този начин един тактически план за унищожаване на цялата персийска армия, и щял да му отнеме командуването, ако за него не се бил застъпил магистърът на официите. Това, че Велизарий сякаш потискал нападателния дух у своите хора и не се опитвал да разгроми напълно оттеглящия се противник, дало повод на кресливците в собствените му редове да го обвинят в малодушие, макар и за момента само зад гърба му.

А и по случай Великден, който винаги се празнува с богато пиршество след четирийсет дни на въздържание и един-два периода на пълен пост, войниците били обхванати от християнски фанатизъм. Те настоявали да ги поведе срещу персите, за да отпразнуват със славна победа пасхалната неделя, най-честития ден от цялата година. През тази нощ Велизарий влязъл в малкия град Сура, но персите, които не искали да създават впечатлението, че бързат да се завърнат у дома си, се придвижвали с такъв бавен ход, че част от нашата пехота застигнала конницата. Тези отреди не били ходили чак до Халкида, а се отбили на юг от пътя за Каре и тръгнали напряко към Ефрат. Пристигането им предизвикало отново боен ентусиазъм: всички говорели, че с двайсет хиляди души Велизарий няма право да избегне схватката с един обезкуражен и уморен неприятел.

На следното утро няколко военачалници отишли при Велизарий и му съобщили, че техните хора поставят под въпрос неговата смелост и лоялност и че те не могат повече да ги удържат да не нападнат врага. Ако той се опитал отново да ги спре, сигурно щяло да стане бунт.

Велизарий бил смаян. Той обяснил, че е длъжен да се подчини на изричната заповед на Юстиниан да избягва всяка ненужна загуба на хора. Магистърът на официите го подкрепил, но доводите и на двамата били отхвърлени.

Тогава Велизарий наредил на тръбачите да свикат всеобщ сбор и се обърнал към войската със следните думи:

— Войници на императора, съюзници! Побеснели ли сте, та пращате при мен началниците си с такова налудничаво искане? Не си ли давате сметка в какво благоприятно положение сме сега? Ето, персите нахлуха в нашите земи с намерението да разграбят не друго, а великия град Антиохия, а ние, с нашите бързи действия, ги принудихме да отстъпят и да се завърнат с празни ръце и опечалено сърце в Персия. Ненапразно е казано: „Не пришпорвай послушния кон“ — вие конниците знаете много добре това. В случая тази поговорка е съвсем уместна, особено ако се свърже с другата: „Не се навирай сам в устата на вълка“. Но стига светски мъдрости! Позволете ми да ви напомня, че в християнското си въодушевление вие пренебрегвате строгата заповед на Свещеното писание „Не убивай!“. Тези думи, бързам да добавя, се тълкуват като забрана единствено срещу безпричинното убийство, защото иначе не бихме имали право да служим като войници дори в защита на собственото си отечество. Но нека ви запитам, дали според вас битката, в която копнеете да се хвърлите, не е точно такова безпричинно убийство? Аз поне не виждам никаква основателна причина да я започваме. Най-пълната и най-честита победа е да объркаш плановете на врага, без сам да претърпиш материални или морални загуби. Ние завоювахме вече такава победа. Ако принудим персите да се бият, с това няма да ускорим оттеглянето им нито с един ден дори ако ги победим, а пък ако загубим… Тук искам да ви напомня, че провидението е по-милостиво към онези, които изпадат в опасни положения не по собствено желание, отколкото към тези, които сами си ги търсят. Ние не можем да си позволим да претърпим поражение, не забравяйте това! Една последна дума: знаете, че дори един плъх се бие свирепо, ако бъде притиснат до стената, а персите съвсем не са някакви презрени плъхове. Нещо повече, днес е Велика събота и всички вие, с изключение на арабите, които се кланят на демони, и на масагетските хуни, които боготворят синьото небе, сте постили от вчера следобед и трябва да продължите поста си още двайсет и четири часа. Гладните воини не се бият с всички сили, особено пехотинците. Не ми се иска да ви напомням, че изминахте триста мили за двайсет дни — един чутовен, но изтощителен подвиг — и че няколко от по-бавните легиони са все още на път.

Но те отказали да го слушат и се разкрещели „страхливец“ и „предател“ — към тези викове се присъединили и някои от неговите стотници.

Тогава Велизарий сменил тона и им казал, че бил във възторг от тяхната увереност и смелост, че ако някой ангел-хранител ги подтиква да се бият, от негова страна би било неблагочестиво да ги спира и че те могат да се осланят на него да ги поведе към бляскава победа над техните заклети врагове.

Той побързал да напусне Сура и към пладне настигнал персите. Започнал да обстрелва упорито техния ариергард и с това принудил Азарет да се обърне и да приеме сражението. Реката оставала вляво от ромеите, а на отсрещния бряг, малко по-надолу по течението, се намирал ромейският търговски център Калиник. Между спадналите води на реката и високите наклонени брегове, които ограничават коритото й в сезона на дъждовете, имало неколкостотин лакти свободно пространство — тук именно се състояло сражението.

Битката била много кървава и започнала е обичайната размяна на стрели. Велизарий разположил пехотата си отляво, така че този му фланг бил защитен от реката, а Харит, царят на арабите, заел позиция вдясно, по издигащия се нагоре бряг. Самият Велизарий застанал в центъра със своята конница. На арабите, предвождани от цар Харит, Азарет противопоставил сарацините, които са от същата раса, като поел защитата на центъра и на десния фланг. На всяка ромейска стрела персите отговаряли с две, но тъй като ромейските лъкове били далеч по-жилави и по-силно опънати, а бронята на персите служи много повече за украса, отколкото за защита, при тази размяна на стрели паднали два пъти повече перси, отколкото ромеи.

Денят превалял, а все още никоя от страните нямала превес, когато Азарет изведнъж повел два ескадрона от най-добрите си конници нагоре по брега срещу Харит. Арабите се обърнали и побягнали — такава е обичайната тактика на тези воини на пустинята, когато бъдат нападнати, с което оголили центъра на: ромеите; Азарет, вместо да се впусне да преследва арабите, възвил към тила на ромейския център и го пробил. Няколко конни ескадрона, а именно масагетските хуни и бронираната лична конница на Велизарий останали на своите позиции и нанесли тежки загуби на противника, но останалите се втурнали към реката и доплували до една група пясъчни островчета недалеч от брега, където били защитени от преследване. Арабите не направили опит да обърнат хода на битката и вместо това препуснали с най-голяма скорост към своите шатри в пустинята.

Ромейската пехота се състоеше частично от новобранците от Южна Мала Азия, които Велизарий бе обучил на стрелба с лък, и отчасти от опитни копиехвъргачи. Първите били разбити на пух и прах без изобщо да направят опит да се възползуват от мечовете, които носели, а и не можели да плуват. Тъкмо те надавали най-гръмогласните войнствени призиви в Сура. А Велизарий събрал копиехвъргачите, наредил ги в полукръг с гръб към реката и заедно с оцелелите конници от своя личен ескадрон, но вече спешени, отблъсквал атаките на персите до падането на нощта. Те били само три хиляди срещу цялата персийска армия при това изтощени от пасхалния пост, но войните в първата редица, клекнали на едно коляно, образували непробиваема преграда със своите щитове, иззад които техните другари мятали късите си копия. Персийската конница се хвърляла в непрестанни атаки, но Велизарий накарал своите войници да удрят щитовете си един в друг и да крещят с цяло гърло, така че конете се дърпали назад и създавали пълна бъркотия в редиците на врата.

Когато се смрачило, персите се оттеглили в своя лагер и един товарен кораб от Калиник пренесъл на групи Велизарий и неговите хора до островите, където те прекарали нощта. На другия ден се появили още кораби и остатъците от ромейската армия били откарани в Калиник, а конете доплували сами дотам. Тук бил отпразнуван Великден, но без много веселие — по-невежите и глупави християни обяснявали поражението си с това, че Господ умирал всяка година на разпети петък и оставал мъртъв на другия ден до своето възкресение в неделя, поради което сражението трябвало да бъде отложено с един ден, тъй като, бидейки мъртъв, той не можел да им помогне. Велизарий разказа това в едно писмо до господарката, без да скрива иронията си към тези новоизлюпени богослови.

Персите ограбили труповете както на ромеите, така и на своите убити, които не били по-малобройни. От нашите части най-големи загуби понесли масагетските хуни — от хиляда и двеста те останали само четиристотин, повечето от които ранени. Велизарий загубил половината от личната си конница, чиято численост възлизаше преди сражението на три хиляди души. Той изчакал пристигането на останалата част от пехотата и се завърнал заедно с тях в Дара. Общите му загуби били около шест хиляди убити.

Азарет се прибрал в Персия като победител, но преди да му окаже почести, Гобад му наредил „да си вземе обратно стрелите“. Съществува такъв персийски обичай: когато започва някакъв военен поход, всеки воин оставя по една стрела. След това тези стрели се връзват на снопи и се съхраняват запечатани в държавната хазна. Когато кампанията приключи, завърналите се войници „си взимат обратно стрелите“ и по броя на неприбраните стрели се изчисляват загубите. Седем хиляди стрели останали непотърсени и Гобад отстранил безславно Азарет от командния му пост. Царят на сарацините също бил упрекнат за неразумния съвет и ежегодната сума, която отдавна получавал, била спряна.

Велизарий писа до Юстиниан, като поднесе своите извинения за понесените загуби, а магистърът на официите се присъедини към него, обяснявайки какво точно бе станало и възхвалявайки мъжеството на Велизарий, така че Юстиниан запази доверието си в него. Но господарката предпочиташе тази безсмислена война да е вече свършила, което можеше да се уреди много лесно с плащането на няколко хиляди номизми и размяната на няколко учтиви фрази между властелините на двете враждуващи империи. Вероятно тя бе показала безпокойството си за Велизарий по-недвусмислено, отколкото е възнамерявала да го стори, понеже Теодора убеди Юстиниан да повика обратно Велизарий, тъй като един способен военачалник бил необходим в столицата, за да я защищава от нарастващите изстъпления на тълпите привърженици на сините и на зелените. Ситас бе назначен за негов заместник на границата.

И така, Велизарий се завърна заедно с личната си конница и на празника на св. Йоан Кръстител се венча за господарката в църквата „Свети Йоан“. Церемонията бе много тържествена и радостна — пред олтара Юстиниан сам влезе в ролята на баща на господарката, която нямаше нито един жив родственик. Теодора й подари голям имот в столицата, носещ значителен годишен доход: тя беше на мнение, че една жена, която е задължена на мъжа си за всяка похарчена от нея пара, си остава всъщност робиня. Господарката предупреди Велизарий, че занапред ще го придружава в неговите походи, както Антония Старата бе придружавала някога великия Германик в походите му по Рейн, за тяхна обща радост и за благополучието на Рим. Да остане мирно и кротко в Константинопол, без да знае какво става с него на някоя далечна граница, и да чува най-невероятни слухове за неговото поражение и смърт — такова мъчение не искала да претърпи отново.

Бяха им предоставени обширни покои в двореца, където има място за всекиго.

Глава девета
Въстанието Ника

Изминаха десет години, преди Велизарий да се завърне на персийската граница. За това какво се случи на Изток по време на неговото отсъствие и по-специално за новите беди, сполетели нашата скъпа Антиохия, ви обещавам да разкажа с подробности, когато стигна дотам. Дотогава няколко думи ще бъдат достатъчни. Цар Гобад се помина скоро след отзоваването на Велизарий, на осемдесет и три годишна възраст, но не преди да даде заповед за повторно нахлуване в нашите земи. Неговите войски бяха толкова многобройни, че нашите войници бяха принудени да се оттеглят в укрепените си градове, докато персите опустошаваха страната. Тронът на Гобад беше оспорван от трима претенденти — Кавус, законния наследник, едноокия Замасп, като регент на невръстния си син (самият той нямаше право да претендира за престола поради своя недъг), и Хосроу — най-младия, когото Гобад бе посочил в завещанието си. Хосроу бе избран с бурни овации от Великия съвет и възкачен тържествено на престола. Твърде скоро той премахна братята си, които се разбунтуваха срещу него, заедно с цялата им мъжка челяд. Но дори след това клане Хосроу не се чувствуваше сигурен на трона и реши да търси начини за споразумение с Юстиниан.

И така, тези две очи на света сложиха подписите си под един договор за мир, наречен „вечен“, по силата, на който всички територии, завзети от едната или от другата страна по време на последните войни, трябваше да бъдат върнати на първоначалните им владетели, а Юстиниан се задължаваше да заплати голяма сума за непрестанното поддържане на персийския гарнизон при Каспийските врата — около осемстотин хиляди номизми — и без да разрушава укрепленията в Дара, да оттегли предните си постове в Константина, която не е тъй опасно близо до границата. Имаше и едно доста любопитно условие: философите езичници, избягали в персийския двор от Атина, когато Юстиниан затвори тамошната висша школа (оттогава бяха изминали четири години, а един от тях беше и клетият Симах), ще получат разрешение да се завърнат временно в Ромейската империя без риск да бъдат изложени на преследвания, за да могат да сложат личните си работи в ред и да съберат библиотека от езическите класици за просвещение на самия Хосроу. Юстиниан прие това условие, доволен, че е нанесъл смъртен удар на старите богове не само в Атина, но и във всички свои владения — навсякъде техните древни храмове бяха превърнати в християнски църкви, а съкровищата им бяха конфискувани.

Толкова за Персия. Но Теодора имаше право, като се опасяваше от размирици от страна на двете партии, прав бе и Юстиниан, когато се съгласи да отзове Велизарий, защото, както ще се убедите сега, ако не беше той, императорът щеше сигурно да изгуби трона си и почти сигурно — своя живот.

Необходимо ли е да повтарям онова, което вече съм казвал за злостната омраза между сините и зелените? Впуснали се във все по-ожесточени спорове относно природата на Сина Божи, те сякаш се стараеха да оправдаят едно евангелско пророчество. Нали, както съобщава евангелист Матей, Иисус казал на своите дванайсет апостоли, преди да ги изпрати на първата им проповедническа мисия: „Не мислете, че дойдох да донеса мир на земята; не мир дойдох да донеса, а меч; защото дойдох да разлъча човек от баща му, и дъщеря от майка й, и снаха от свекърва й. И врагове на човека са неговите домашни.“ Така беше в много християнски домове в престолния град. Синът и дъщерята можеха да носят синята повязка и да са православни защитници на двете природи, а бащата, майката и снахата да носят зелено и да поддържат едната природа. Сядайки на общата трапеза, те се заливаха един друг с ведра вряла вода или отравяха виното и богохулствуваха с най-учени слова. Ако зелените издигнеха статуя на някой победоносен водач на колесница и напишеха на нея: „За слава на еди-кой си, победител в надбягванията, и за още по-голяма слава на Христа Едноприродния“, сините се събираха през нощта, заличаваха надписа, а после обезглавяваха статуята и я боядисваха в синьо, на което зелените отвръщаха, като например подпалваха една или друга винопродавница, използувана от сините за техен щаб. Движението по улиците не беше безопасно след падането на нощта — нито за лекаря, бързащ да посети своите болни, нито за свещеника, запътил се с по-умерена крачка да даде последно причастие на умиращ, нито за среднощния прелюбодеец, нито дори за най-бедния парий. Банди от разюздани младежи бродеха нощем по улиците, като убиваха и грабеха безразборно, а полицаите бяха или подкупени, или наплашени и се укриваха. Междуособиците не пощадиха дори и мъртвите. Пробиваха нощем гробниците на умрели партийни дейци и спускаха през дупките оловни плочки с изписани върху тях проклятия: „Спи неспокойно, син (или зелен) мръснико, до деня на Страшния съд и сънувай победи на зелените (или на сините)! Събуди се само за да бъдеш осъден на вечна погибел!“

Зелените бяха безспорно по-силната партия по времето на Анастасий, радваха се на неговото царствено благоволение и получаваха най-хубавите места на хиподрома. Теодора обаче настоя Юстиниан да промени коренно нещата. Сега най-хубавите места се даваха на сините, които бяха облагодетелствувани по всички възможни начини — даваха им важни политически и дворцови длъжности, парични дарове и — може би най-важното — покровителството на съдебните власти, тъй като монополът на зелените при правораздаването в нисшите съдебни инстанции бе най-после нарушен. Близо до ума е, че зелените не отстъпиха на сините без борба, и то крайно ожесточена борба. Докато силата беше на страната на зелените, сините не смееха да надигат много глава, затова сега си отмъщаваха, и то с много повече грубости и своеволия, отколкото си бяха позволявали преди това зелените. Грабежите с нанасяне на побой станаха нещо обикновено дори посред бял ден, а ако някой биваше задържан от полицията заради убийството на зелен, достатъчно беше един от сините първенци да се закълне в съда, че именно зеленият е нападнал пръв, и обвиняемият се отърваваше с едно предупреждение. Носенето на оръжие от частни граждани бе забранено от закона, но тази забрана се смяташе за отживяла и не се прилагаше. Новият обичай изискваше да се носи кинжал, окачен на бедрото и скрит под туниката, а нощем всички носеха оръжието си открито. Една от последиците на тези улични размирици беше, че станаха модерни фалшивите скъпоценности: по-видните граждани не се появяваха вече с искрящи от скъпоценни камъни златни колани и скъпи пръстени, а вместо това се кичеха с бронз и стъкло.

Преследването на зелените бе замислено от Юстиниан само като временна мярка. Щом си получеха веднъж заслуженото, той възнамеряваше да ги изравни със сините и да се опита да запази равновесие на силите между двете партии. Но междувременно направи крайно неприятен живота на зелените. Техните привърженици преминаваха масово към сините; към тях се присъединиха и много престъпници, които вярваха, че синята повязка ще им даде имунитет срещу закона. Хората ставаха свидетели на невероятни сцени. Млади жени се включваха в разбойническите шайки, убиваха и падаха убити наравно с мъжете. (Трябва да се отбележи, че жените не могат да участвуват непосредствено в партиите, тъй като още от езическо време те не са били допускани да наблюдават надбягванията с колесници на хиподрома, освен ако не са членове на семействата на самите състезатели, какъвто беше случаят с Теодора и с моята господарка Антонина.) Имаше и немалко случаи на алчни синове, които изнудваха преуспяващите си бащи, като им заявяваха: „Ако не ми дадеш сто номизми, тази нощ събирам шайката, и складът ти ще изгори до основи.“ Стана нещо съвсем обикновено, ако някой има зъб на съседа си, да го обяви за зелен, стига да не е всеизвестен съратник на сините. Убийците не чакаха вече да се свечери, а нападаха жертвите си още в първите часове на следобеда. Развилнели се младежи се хвалеха, че могат да убият случаен минувач с един удар на меча, като професионални палачи. Годината беше особено лоша за заемодавците — шайките изпращани от сините длъжници, нахлуваха в техните кантори и с нож в ръка ги заставяха да върнат полиците. Много жени и момчета, дори от висшите класи, бяха принуждавани да приемат любовните попълзновения на главатарите на шайките; имаше даже случаи на публични изнасилвания извършени по улиците от най-ревностните привърженици на сините като в превзет варварски град. Като капак на всичко Юстиниан започна гонения срещу зелените, обявявайки ги за еретици затова свещениците и монасите захванаха да носят сини повязки и да вземат дейно участие в междуособиците. Гоненията на еретиците се използуваха като претекст за разтурване на богатите манастири и за конфискуване на тяхното имущество.

Голям брой видни привърженици на зелените избягаха от столицата в покрайнините на империята, по-надалеч от Юстиниан, или дори пресичаха границата и търсеха спасение на персийска или варварска земя. Не можех да изпитвам съжаление към тях, защото жестоката смърт на предишния ми господар Дамокъл бе причинена от коравосърдечието на зелените, а и съчувствувах на императрицата, отмъщаваща си за неправдите, които нейното семейство бе понесло, от зелените още докато тя беше малко момиче, дъщеря на главния мечкар. Но Йоан Кападокиеца бе напуснал отдавна редовете на зелените и сега беше един от сините първенци — главно оръдие на Юстиниан в религиозните гонения. Макар че не беше военен, той бе назначен за началник на стражата. Пълнеше хазната със заграбените манастирски съкровища, стана по-богат от всякога, задържайки част от ограбеното, и наблюдаваше с наслада как мъчат клетите еретици. Йоан използуваше всеки повод, за да даде подчертан израз на своята почит към Теодора, но тя се отнасяше към него с вежливо презрение и господарката Антонина следваше нейния пример без покана. Разбира се, Теодора знаеше, че Йоан Кападокиеца злослови по неин адрес пред Юстиниан. „Ще чакам търпеливо и двайсет години, ако се наложи — довери тя на господарката, — също като слона на Север.“

В чест на Северовия слон до Императорския портик и срещу главния вход на хиподрома е издигната статуя. Той чакал двайсет години да хване някакъв сарафин, по чиито показания господарят му бил вкаран в затвора за длъжници, където умрял. Най-после при едно шествие слонът познал сарафина сред уличната тълпа, сграбчил го с хобота си и го стъпкал. Разследванията установили недвусмислено, че този сараф бил крадец и лъжесвидетел, затова в чест на слона била издигната въпросната статуя, на която той е изобразен със своя господар, седнал на врата му. Надписът гласи: „Отмъщението няма да се размине“. Много хора, пострадали несправедливо по вина на отделни лица или на обществото, намират утеха в този девиз на слона.

Вероятно бихте искали да узнаете повече за поведението на Юстиниан в качеството му на император. Този човек бе целият изтъкан от противоречия, но повечето от тях бяха резултат от големите му амбиции, намиращи се в непрестанна борба с неговото малодушие и безчестие, Юстиниан, изглежда, искаше да бъде запомнен като „Юстиниан Велики“. Би могъл да постигне тази цел, ако не беше такъв звяр по душа. Защото бе невероятно добре осведомен, работлив, съобразителен, приветлив и нямаше склонност нито към пиянство, нито към разврат. От друга страна, не съм срещал по-нерешителен човек от него, а и бе суеверен като стара вдовица, която не излиза от църквата. В него се долавяше нещо неизразимо, нещо, което караше човек да настръхва — то беше всичко друго, но не и величие, по-скоро нещо сатанинско. След като бе проучил книгите по история, той стигна до заключението, че владетелите биват удостоявани с прозвището „Велик“ главно за четири неща: за успешна защита на собствените си граници и завоюване на чужди земи, за налагане на единни юридически и религиозни принципи, за големи обществени строежи и за лично благочестие и строги мерки за съблюдаване на нравствеността. И Юстиниан се захвана да работи в тези насоки.

Започна на юридическото поприще със съставянето на нови законници, от които, признавам, имаше голяма нужда. Дотогава не съществуваше единен кодекс, а множество взаимно противоречащи си закони, остарели и объркани, така че един съдия не беше в състояние да издаде справедлива присъда дори и да желаеше това, освен в най-простите случаи. Усърдните правници на Юстиниан подредиха накрая огромната объркана маса закони в една доста ясна и не толкова противоречива система, но за целта се наложи да бъдат изписани най-малко три милиона реда. Ех, защо и неговите съдии и адвокати, а и населението като цяло не бяха на моралната висота на това великолепно постижение! Религиозен конформизъм се опита да постигне чрез издирване и унищожаване на еретическите секти, но не беше последователен в това отношение, защото, поради страх от Теодора, преследваше главно евреите, самаряните, езичниците и другите по-незначителни групи, като манихеи и савелиани, оставяйки на мира монофизитите и несторианите, ако нямаше доказателства за връзката им с партията на зелените. Те се ширеха не само из провинциите, но изпращаха мисионери и в чужбина — в Етиопия и Арабия. Големите му обществени строежи се състояха главно в изграждане и реставриране на манастири и църкви. От тях империята нямаше, разбира се, никаква полза (освен в някакъв отвлечен духовен смисъл) и те не можеха да се сравняват с изграждането и поддръжката на водопроводи, пътища, пристанища и хамбари, към които той далеч не прояви такова внимание. А колкото до плановете му за завоюване на чужди земи, главна роля в които бе отредена на Велизарий, скоро ще имам случай да разкажа по-подробно за тях.

Неговите реформи в областта на нравите бяха вдъхновени в по-голямата си част от Теодора и отиваха наистина твърде далеч. От много дълго време вече нито една истински способна жена не бе заемала такова високо и влиятелно положение като Теодора. За това вина имаше църквата — създадена на Изток, където жените не са нищо повече от играчки, робини или товарни животни, тя се стараеше да изключи жените от обществения живот и да не им позволи да получат някакво сериозно образование. В езическо време императрицата често е била вторият човек в държавата и е действувала като важна спирачка на своеволията и капризите на императора, а това е било възможно, защото тя е израствала в свободна и просветена атмосфера, а не строго изолирана в женските помещения, докато не бъде заставена да се омъжи за жених, когото никога не е виждала — според днешния обичай при жените от горните съсловия. Теодора не беше послушна играчка в ръцете на поповете. Тя бе видяла и препатила много и познаваше добре мъжете и политиката — както светската, така и църковната. Нейната власт над Юстиниан бе тъй абсолютна, както, казват, била някога властта на великата Ливия над Август, първия император на римляните.

Теодора бе решила да върне постепенно на жените влиятелното положение, което бяха загубили. Това нейно намерение обяснява законодателната дейност на Юстиниан срещу блудниците и педерастите, предприета по нейна инициатива. Дотогава мъжете можеха да се отдават необезпокоявани на плътски удоволствия в бардаците или с долнопробни содомити, без да се боят от жените си. Сдружението на сводниците, намиращо се досега под закрилата на императора, бе разтурено и сводничеството бе обявено за престъпление. Педерастията се наказваше със скопяване и бе организирана голяма хайка срещу обикновените уличници, които вземаха само няколко петака и бяха известни като „пехотата“. Теодора окачестви тези окаяни създания като „въпиещ позор за женското достойнство“. Тя им даде тримесечен срок да започнат почтен живот, като се омъжат, след което неомъжените дотогава бяха отново затворени и пратени в така наречената Крепост на покаянието, намираща се на азиатския бряг на Босфора. (Значителен брой от петстотинте затворнички в тази крепост се хвърлиха от нейните стени, подтикнати от огорчение и отегчение.) Но на онези, които избраха венчилото, Теодора подари значителна зестра и мнозина бяха облагодетелствувани от нейната щедрост. Тя не посегна обаче на „конницата“ — под това прозвище бяха известни по-изтънчените блудници, които си бяха сами господарки, притежаваха скъпи накити и имаха собствено сдружение. Императрицата им възлагаше тайни мисии и им пращаше добри лекари, когато се разболяваха.

Настанаха лоши времена за мъжете. Теодора даде съвсем ясно да се разбере, че съпругите им не са вече задължени да водят по-целомъдрен живот от тях. Ако даден мъж прибягваше до услугите на блудници, а това рано или късно правеше всеки съпруг, жена му получаваше пълното право да се забавлява с любовници. Ако с това си навлечеше неговия гняв, тя можеше да се оплаче незабавно на Теодора и да го обвини на свой ред в жестокост, недостатъчни грижи за семейството или нещо друго от този род и Теодора неизменно вземаше мерки срещу него, като приемаше безрезервно версията на съпругата. Често пъти ревнивият мъж трябваше да плаща глоба, два пъти по-голяма от получената зестра, и бе задължен да я предаде на жена си в двореца след приспадане на малка сума за разноските. Освен това той рискуваше да бъде бит с камшик и хвърлен за няколко дни в тъмница. След известно време мъжете започнаха да обръщат все повече внимание на своето собствено поведение и все по-малко — на поведението на съпругите си. Камшикът имаше пет кожени ремъка с желязно топче на края на всеки ремък, а и робите бичуваха с особено усърдие.

Като типичен пример за отношението на Теодора към женените мъже нека ви разкажа какво се случи със сина на магистъра на официите. Той искаше да се ожени за една своя втора братовчедка, но Теодора, която бе решила да го венчае за дъщерята на патрицианката Хрисомало, му заяви, че не може и дума да става за това — тя била против браковете между братовчеди. Наложи се, разбира се, младежът да отстъпи, защото Теодора имаше в двора същото влияние, каквото има една стара матрона сред многобройните членове на своето провинциално семейство. Всъщност му провървя, че се жени за дъщерята на патрицианката Хрисомало, която беше млада, хубава и умна, но след сватбата се оплакал на един свой приятел, че момичето не било „непокътнато“. Истина е, че Хрисомало, макар и официално покръстена, спазваше обичаите на своето семейство, което поради връзките си с хиподрома беше езическо. Затова момичето, вместо да влезе при мъжа си с непокътната девственост, било подложено на традиционната езическа церемония на дефлорация — възсядане на каменния фалос на една Приапова статуя, за да се осигури плодовитост. Оплакванията на младоженеца стигнаха до ушите на Теодора и тя се разгневи силно. „Какво си въобразяват тези млади господа! — кресна тя. — Сигурно самият той никога в живота си не е докосвал момиче! «Непокътнато», виж го ти!“ И тя нареди на слугите си да го подхвърлят с одеяло, както учениците подхвърлят някой свой надменен и не особено обичан другар по пътя за училище. А накрая изяде и един хубав пердах.

Теодора, както ми напомня случката със Северовия слон, никога не пропускаше случай да разчисти някоя стара сметка. Патрицият Хекебол беше един от първите, които си платиха за някогашното си лошо отношение към Теодора — той бе докаран от Пентапол да отговаря по обвинение в педерастия; делото му бе разгледано от самата Теодора, тя го намери за виновен (не без основания) и го осъди на кастриране. Той умря след операцията от отравяне на кръвта.

Пак тук, все в тази връзка, ми се иска да разкажа и забавната история с Хипобат — стария сенатор, който дойде една сутрин на аудиенция при Теодора да потърси от нея справедливост срещу съпруга на Хрисомало, един от придворните на императрицата, от когото имал да взема пари. Същият този Хипобат бе доведен навремето от свой приятел — не някой друг, а самия демарх на сините — да прекара една приятна вечер в нашето заведение. Всички очакваха да си избере някое от момичетата, докато демархът избере друго, и да се оттеглят по двойки, но по една или друга причина на него не му се искаше да се усамотява в женска компания. Тогава, вместо да си каже открито като всеки честен човек, че е християнин или импотентен, или предпочита другия пол, или каквото там го тревожи, той започна да намира недостатъци на предлаганите му физически прелести. Индаро била много висока и плещеста. Теодора пък много мършава и с голяма уста, а моята господарка имала червена коса, каквато не можел да понася, и лице „като мотика“. Забравих вече какво не й беше наред на Хрисомало — може би орловият нос. Тъй като Хипобат беше противен дърт сатир, всички почувствуваха облекчение, че няма да им се налага да го забавляват. Независимо от това той нямаше абсолютно никакво право да критикува момичетата по този начин и забележките му възбудиха голямо негодувание. Жалко само, че го беше довел демархът, защото момичетата трябваше да запазят на всяка цена добрите си отношения с него. Иначе непременно щяха да го накажат по един от тъй добре познатите им унизителни начини.

Теодора бе известена предварително, че Хипобат ще дойде да си иска парите, и се бе приготвила най-грижливо за неговото посрещане. Той влезе със съкрушен израз на лицето, просна се на земята най-унизително, взе да целува обувките й и се направи, че плаче. Според мен така и не бе разбрал, че императрица Теодора е същата онази Теодора от публичния дом, на която бе нанесъл такова оскърбление. Тя го запита любезно какво го води при нея и той се разскимтя непристойно като някой просяк:

— О, пресветла господарке, тежко е за един патриций да бъде без пукната пара. Моите кредитори ме следват като кучета по петите, хлопат непрекъснато на вратата ми, вкъщи едва ли ще се намери къшей хляб. Умолявам те, всемилостива и великодушна императрице, да накараш твоя слуга да ми върне парите, които ми дължи.

Теодора започна:

— О, превъзходни и сиятелни Хипобате…

А скрити зад завесите, два хора от евнуси подхванаха тиха и тайнствена песен:

Първи хор:

Превъзходни Хипобате,

плешиво е твоето теме!

Втори хор:

Превъзходни Хипобате,

как лош е твоят дъх!

Всички:

Голям корем имаш,

превъзходни Хипобате —

плешиво теме, лош дъх

и голям корем!

Теодора се обърна към моята господарка:

— Мила ми Антонина, чу ли някакъв странен шум?

— Не, пресветла господарке.

— А ти, Хрисомало?

— Абсолютно нищо, твое величество.

— Сигурно ушите ми бучат. Продължавай, Хипобате!

Хипобат не посмя да покаже, че е чул хора, и поднови припряно молбите си:

— Ако патриций като мен се окаже без пари не по своя вина, той се срамува да признае пред своите кредитори в какво нелепо положение се намира. Отначало те няма да му повярват, а когато най-после разберат, че е стигнал до просешка тояга, ще бъде не само разорен, но и обществено порицан. А общественото порицание, както знаеш, твоя пресветлост…

Теодора започна отново:

— О, превъзходни и сиятелни Хипобате…

Отново запяха и двата скрити хора, този път малко по-високо:

Първи хор:

Превъзходни Хипобате,

ти имаш гърбица!

Втори хор:

Превъзходни Хипобате,

ти имаш херния!

Всички:

Хемороиди имаш,

превъзходни Хипобате —

херния, гърбица

и хемороиди!

— Хрисомало, и този път ли нищо не чу?

— Не, пресветла господарке!

— А ти, Антонина?

— Ни звук, твое величество.

— Бих се заклела, че чувам някакъв шум. Ала продължавай, Хипобате!

И той трябваше отново да се прави, че не е чул нищо. Всеки път, щом подновеше прошението си, хорът го прекъсваше и всеки път стиховете ставаха все по-непристойни. Накрая бе принуден да се откаже и да се оттегли напълно объркан и разстроен, но без да пропусне да засвидетелствува коленопреклонно почитта си.

В резултат на всичко това неговите кредитори, които го бяха подтикнали да се обърне към Теодора, станаха по-настоятелни от всякога и той се принуди да потърси помощ от стария си приятел, демарха на сините, който изпратил група от своите хора да охранява дома на Хипобат. Стигнало се до размирици, при които двама от кредиторите, привърженици на зелените, били убити, а няколко сини — ранени. Вестта за безредиците стигна до двореца и Йоан Кападокиеца, разбрал, че Хипобат е загубил благоразположението на Теодора, но без да знае, че някои от замесените са изпратени от военното командуване на сините, реши, че ще угоди на Юстиниан, ако се намеси в името на обществения ред. Той изпрати един голям отряд от дворцовата стража на сцената на насилието и войниците арестували сини и зелени наред, по няколко души от всяка партия. Свиканият по спешност трибунал осъдил четирима от тях на обезглавяване заради незаконно притежание на оръжие и трима — на обесване поради участието им в заговор за убийство. Присъдите трябвало да бъдат изпълнени незабавно.

Но по една случайност въжето за бесене се оказало недостатъчно здраво. То се скъсало на два пъти — под тежестта на един зелен и на един син. Тези клетници паднали на земята, където ги оставили да лежат, вземайки ги за умрели, защото предположили, че са със счупени вратове. През нощта обаче някакви монаси открили телата, разбрали, че в тях още трепти живот, и ги изпратили в болницата „Свети Лаврентий“, където те дошли в съзнание. Тази болница се смяташе за неприкосновена, но Йоан Кападокиеца не зачете светостта й, арестува двамата осъдени и ги прехвърли в държавната тъмница (която заедно с полицейските казарми заемаше цяло крило в Бронзовия палат откъм хиподрома).

Тогава демархът на сините взел едно забележително решение. Той отишъл незабавно с бяло знаме в главната квартира на зелените и в разговор с техния демарх предложил да предприемат съвместни действия срещу полицията, която бе дръзнала да се намеси в старата вражда между двете партии. Демархът на зелените с най-голямо желание се обявил за временното примирие. Тринайсетият ден на януари наближаваше — денят на новогодишните надбягвания. Двамата водачи се споразумели след обичайния верноподанически поздрав към Юстиниан при влизането му в хиподрома всички, както сини, така и зелени, да призоват за освобождаване на затворниците, чийто живот Бог бе пощадил като по чудо, и за отстраняването на Йоан Кападокиеца, към когото сините изпитваха ненавист заради изменничеството му и завист заради неговите богатства, а зелените мразеха като предател и потисник. Речено-сторено — мисля, че и Теодора имаше пръст в заговора. Юстиниан обаче се държа невъзмутимо и не отговори на призивите за освобождаване на затворниците, които продължиха през целия ден, подновявани след всяко едно от двайсет и двете надбягвания.

Тогава двамата демарси решили да преминат към по-енергични действия и избрали като обща парола за двете партии призива „Ника“, тоест „Побеждавай!“, Същата вечер след завършване на надбягванията те обкръжили държавната тъмница и поискали да им бъдат предадени двамата затворници, отвлечени от святото убежище. Не последвал никакъв отговор и те запалили портала с факли. Пожарът се разпространи и унищожи цялото крило заедно с полицейските казарми. Повечето затворници бяха спасени, но някои надзиратели и полицаи изгоряха в пламъците. Дворцовата стража, която симпатизираше на бунтовниците, не се намеси. Техните помещения в средата на Бронзовия палат не бяха нападнати, а огнената стихия бе вече овладяна.

На сутринта Юстиниан реши да продължи надбягванията както обикновено, сякаш не е имало никакви безредици, но бунтовниците от двете партии обкръжиха двореца и издигнаха искания за отстраняване на Йоан Кападокиеца, на квестора Трибониан и на префекта на града. Когато пак не последва отговор и не се появи нито дворцовата стража, нито полицията, за да ги разпръсне, бунтовниците разбраха, че могат да се навилнеят до насита. Като начало те натрупаха довлечени от хиподрома дървени скамейки до някои обществени сгради и ги подпалиха. След това, възползувайки се от дима и бъркотията, започнаха като на шега да убиват, грабят, изнасилват и плячкосват. Заклетите сини предпочитаха да нападат имуществата на зелените, а заклетите зелени — имуществата на сините, но повечето от тях не бяха особено придирчиви при избора на своите жертви поради сключеното примирие. Паролата беше, както вече казах, „Ника!“ и обединените партии наистина удържаха голяма победа над столичния град. Скоро центърът пламна на няколко места. Пожарникарите не направиха опит да потушат огъня — повечето от тях също участвуваха в грабежите. Пожарите се разпространяваха безпрепятствено. За щастие денят беше безветрен, иначе целият град щеше да изгори до основи. Цели тълпи се втурнаха към пристаните, където хората предлагаха огромни възнаграждения на лодкарите, за да ги откарат в безопасност на азиатския бряг.

Аз бях както обикновено в нашите дворцови покои, където прислужвах на господарката Антонина, и трябва да призная, че всички домашни бяха уплашени до смърт въпреки спокойното, да не кажа презрително държане на Велизарий. Получихме височайша заповед никой от нас да не напуска под никакъв предлог територията на двореца. Без съмнение отдавна вече трябваше да се предприемат енергични действия, но Теодора не можеше да се оправи с Юстиниан, който се молеше непрекъснато в личния си параклис. От Йоан Кападокиеца нямаше и следа и стражата, разположена в незасегнатата от пожара част на Бронзовия палат, остана без началник. Във всеки случай разбунтувалата се сган щеше сигурно да ги изтреби до крак, ако бяха направили опит да се намесят. Официално Велизарий продължаваше да бъде главнокомандуващ на Източните войски, но нямаше власт в столицата. Когато господарката настоя той да постави себе си и своята лична конница, която бе разквартирувана недалеч, на разположение на Юстиниан, Велизарий отказа, заявявайки, че като слуга на императора, е длъжен не да се обажда, когато не го питат, а да чака заповеди. Но заповеди не идваха. Юстиниан се инатеше като муле — продължаваше да отправя горещи молитви и да уверява Теодора, че всевишният нямало да ги изостави.

Най-после, на петнайсетия ден от януари, Юстиниан предприе нещо за слагане край на безредиците. За целта той реши да апелира към християнските скрупули на своите поданици. Изпрати една делегация от епископи и свещеници с хоругви и с цял куп свещени реликви — малко парче от светия кръст, истински рог от овена на патриарх Авраам, който ще затръби в деня на Страшния съд, змиевидната тояга на Мойсей, с която някога са били вършени чудеса в Египет и Синай, както и костите на Зоя, непорочната мъченица, и на някои други, не толкова видни мъченици. Чудо обаче не стана и духовниците бяха принудени да отстъпят в палата Дафна под дъжд от камъни и тухли. Юстиниан наблюдаваше от един балкон и извика: „О, помогнете им, бързо! Нека някой да излезе незабавно и да ги спаси!“ Велизарий, доволен от представилата му се възможност да действува, излезе начело на един отряд от четирийсет тракийски готи, които бяха на постоянен пост в колонадите на Дафна, и отблъсна метежниците, убивайки някои от тях, така че свещениците можаха да се завърнат невредими заедно с реликвите.

Тази постъпка на Велизарий разгневи партиите, чиито последователи се развилняха съвсем неудържимо. На другия ден Юстиниан изпрати вестоносец на площада на Август да съобщи, че Йоан Кападокиеца, префектът на града и квесторът Трибониан са подали оставка. (Трибониан беше тъй погълнат с работата си по рекодифициране на законите, че не разполагаше с достатъчно време да надзирава как се раздава правосъдието.) Но тази отстъпка вече не беше достатъчна за въдворяване на мир, още повече, че примирието между двете партии бе нарушено при подялбата на плячката, и каузата на зелените бе отново подета с неочаквана сила. До седемнайсети януари бяха разграбени и опожарени църквите „Света София“ и „Света Ирина“, Императорският портик — прочута библиотека, съхраняваща наред с други редки книги и пълните произведения на Омир, записани на змийски черва с обща дължина сто и двайсет стъпки. — Зевксиповите бани, намиращи се между Бронзовия палат и хиподрома, тържището на златарите и Главната улица чак до площада на Константин. Така бяха унищожени големи ценности. Ние, слугите, гледахме пожара от един висок прозорец и не смеехме да си легнем нощем от страх да не бъдем изгорени живи по време на сън.

Едва на петия ден от метежа, а именно осемнайсети януари, Теодора успя да убеди Юстиниан да отиде на хиподрома и да отправи всеобщ призив за мир. Хиподромът е разположен успоредно на двореца на хълма, който се спуска към Мраморно море. На северния му край има две кули, конюшни, навеси за колесниците и помещения за участниците в игрите, а високо горе от едната страна, на мястото, откъдето се вижда най-добре началото на състезанието, се намира императорската ложа, увенчана с позлатените коне от Хиос. До ложата се стига по една вътрешна колонада от палата Дафна покрай църквата „Свети Стефан“, така че не бе необходимо Юстиниан да се излага на опасност, преминавайки по градските улици. С Евангелието в ръка, той се появил в императорската ложа и отправил към натъпкания хиподром един от онези общи, бащински призиви за мир и съгласие, изпълнени с мъгливи обещания, които имат обикновено резултат след края на някой бунт, когато страстите са се поохладили и по-сериозните хора пресмятат вече понесените загуби. Но призивът му се оказал съвършено безполезен, понеже не бил подкрепен с военна сила. Вяли възгласи на одобрение се разнесли от скамейките на сините, примесени с освирквания, ала зелените, които бяха отново в зенита си поради връщането на голям брой бивши отстъпници, надали гневни викове. Към императорската ложа полетели камъни и други предмети, както някога по времето на Анастасий, и Юстиниан бил принуден да се оттегли на бърза ръка, а тълпата от хиподрома се изсипала навън с намерението да го догони. На всичко отгоре готската стража изостави двореца и се присъедини към своите другари в Бронзовия палат. Тълпата разграби и опожари няколко дворцови сгради в съседство с църквата „Свети Стефан“, в които живееха евнусите от държавните служби.

Може би най-малко некадърният от некадърните племенници на Анастасий, един от които се очакваше да стане наследник на престола, преди той да бъде заграбен от Юстин, се наричаше Ипатий. Той бе служил под командата на Велизарий в Дара, наистина малко безславно — именно неговият ескадрон бе изтласкан от окопите на десния фланг при атаката на „безсмъртните“, — но за него можеше поне да се твърди, че амбициите не надхвърлят способностите му. Веднага след избухването на бунта той дойде смирено при Юстиниан заедно с брат си Помпей и каза, че зелените се опитали да се свържат с него, като му обещавали да го качат на престола, че той с възмущение отказал каквато и да било подкрепа в това отношение и че за да докаже своята вярност, се поставял изцяло на разположение на Юстиниан. Юстиниан похвали Ипатий и му благодари, макар и да не можеше да си обясни защо така откровено си признава, че му е бил предложен тронът, и дали това не беше опит от негова страна да свали всяко подозрение от себе си и да заграби върховната власт при първата благоприятна възможност. Но след нападението над двореца Юстиниан го уведоми, че двамата с Помпей трябва да си тръгнат незабавно, ако не искат да бъдат екзекутирани като предатели. Веднага щом се смрачи, те се измъкнаха, макар и много неохотно, и успели да се доберат до домовете си незабелязани. За нещастие зелените узнали по някакъв начин, че Ипатий е вън от двореца. Те заобиколили дома му, разбили портата и го отнесли триумфално на Константиновия площад. Там, сред напиращата, ревяща тълпа, той бил провъзгласен по всички правила за император и бил увенчан, по липса на корона със златна огърлица, но всички останали символи на императорската власт били налице, тъй като някой успял да ги отмъкне от двореца. Ипатий наистина не желаел да приеме трона, а жена му Мария, благочестива християнка, закършила ръце и се завайкала, че й го отнемат, за да го пратят на сигурна смърт. Но зелените били непреклонни.

Техни представители отишли в Сената и поискали от сенаторите да положат клетва за вярност към Ипатий. Сенаторите (както става винаги в подобни случаи) не искали да вземат страна. Двете партии имаха горе-долу равен брой привърженици сред тях — макар че повечето се обявяваха за сини, мнозина бяха скрити привърженици на зелените, съжаляваха за „доброто старо време на Анастасий“, както го наричаха, и презираха Юстиниан заради ниското му потекло. Те се скрили зад реторични фрази, без да заемат ясна позиция. В двореца също се бяха събрали известен брой сенатори — всички сини и всички много уплашени. Самият Юстиниан също трепереше от страх и питаше всеки срещнат — мъж, жена или евнух, патриций, плебей или роб — какво да прави сега. Набързо бе свикан постоянен съвет. Повечето от тези жалки страхливци гласували за незабавно бягство, като се позовали на това, че на дворцовата стража явно не може да се разчита и че зелените владеят вече града. Само Велизарий и Мунд призовали към решително противопоставяне на метежниците — Мунд беше командир на войските в Илирия и бе дошъл случайно в столицата два дни преди това да търси нови коне за своята конница.

Теодора влязла в заседателната зала, без да бъде повикана. Тя била толкова страшна в презрението и гнева си, че не само Юстиниан, но и всички присъствуващи щели да предпочетат сто пъти да умрат, вместо да се изпречат пред изпепеляващия й поглед. Императрицата казала:

— Това са само празни приказки! Като разумна жена, аз протестирам против тях и настоявам да се премине незабавно към енергични действия. Днес е вече шестият ден от началото на размириците, а всеки ден ме уверяват, че „нещата са изцяло в наши ръце“, че „Бог има грижата за нас“, че „всичко възможно се прави“ и така нататък и така нататък. Но досега не е направено нищо — само приказки и приказки. Изпращаме навън епископи с глупави реликви! Размахваме евангелия пред една сбирщина нечестиви свине, които веднага ни обръщат в бягство, щом загрухтят и заквичат! Ти, изглежда, си почти решил вече да бягаш, Юстиниан Велики! Е добре тогава, тръгвай! Но без да губиш нито минутка, докато още имаш на разположение частен пристан, кораби, моряци и пари! И ако наистина тръгнеш, запомни: никога вече няма да можеш да се върнеш в този дворец — накрая ще бъдеш заловен и умъртвен по позорен и заслужен начин. Не ти е останало нито едно сигурно убежище. Не можеш да потърсиш спасение и в персийския двор, тъй като навремето, въпреки моите настойчиви протести, ти нанесе смъртна обида на Хосроу, който е сега цар, като отказа да го осиновиш. Но въпреки това тръгвай, казвам ти, тръгвай, опитай си късмета в Испания, Британия или Етиопия — върви, а моето презрение ще те последва! Що се отнася до мен, дано никога не бъда принудена да сваля тази порфира, нито да доживея до деня, в който моите поданици няма да се обърнат към мен с пълните ми и заслужени титли. Харесва ми старата поговорка: „Царската мантия е най-добрият саван“. Какво чакаш? Някое чудо небесно? Не, стягай си пояса и бягай, защото Небето те мрази! А аз оставам тук да дочакам ориста, която ми е отредило моето царско достойнство.

Тогава Мунд и Велизарий се поставиха под заповедите на Теодора, тъй като никой друг не изглеждаше готов да дава нареждания. Юстиниан бе сложил монашеско расо — уж от смирение, но по-скоро като прикритие, ако дворецът бъде нападнат отново. Той се молеше неистово в личния си параклис, скрил лице под грубата кафява качулка. В този критичен момент Теодора получи неочаквано послание от Ипатий: „Най-благородна от жените, тъй като василевсът ме подозира и не иска да ми помогне, аз те умолявам да имаш доверие в моята непоколебима преданост и да изпратиш войници да ме спасят от положението, в което съм изпаднал.“ Теодора нареди на Велизарий да възглави дворцовата стража, да освободи Ипатий и да го върне обратно в двореца. Велизарий свика хората от личната си конница, които се намираха на територията на двореца, а Мунд събра своя отряд от херулски хуни. Двете групи наброяваха общо не повече от четиристотин души, понеже по-голямата част от хората на Велизарий бяха включени в имперската армия и се намираха далеч в Тракия под командата на Йоан Арменеца, където събираха принудително дължимите данъци. Велизарий поиска от Мунд да мине със своите хуни по обиколната алея, наречена Охлюва, до Портата на смъртта в югоизточния ъгъл на хиподрома, през която някога бяха извличани телата на убитите гладиатори. Там той трябваше да чака нова заповед. Велизарий от своя страна прекоси с хората си територията на двореца до края на Главната улица, където се намира Сенатът, и свърна наляво към портите на Бронзовия палат. Отвън нямало пост и портите били все още затворени, затова Велизарий почукал с дръжката на меча си и извикал:

— Аз съм Велизарий, предводител на Източната армия. Отворете в името на негово свещено величество император Юстиниан!

Отговор обаче не последвал. И войниците, подобно на сенаторите, предпочитали да изчакат развитието на събитията. Портите бяха от масивен бронз и не беше лесно да се разбият, затова, след като повторил призива си, той се върна в двореца и предаде на Теодора, че на стражата не може да се разчита. Тя му заяви, че ще трябва да направи каквото може с малкото хора на свое разположение.

Велизарий реши да мине покрай църквата „Свети Стефан“, също опожарена сега, и да тръгне направо към императорската ложа. За тази цел трябваше да мине през развалините на сградата, в която живееха евнусите и която продължаваше да пуши. От време на време се срутваше по някоя стена или внезапно лумваше пламък. Конете се плашели от дима и не искали да вървят, затова Велизарий наредил на хората си да слязат от тях и да ги изпратят обратно. Войниците намокрили пелерините си, увили с тях лицата си и пробягали на групи по двама-трима до Синята колонада на хиподрома (тя е облицована с чист лазурит), която се изкачва до императорската ложа. Но вратата към ложата била залостена и охранявана. Опасно било да се опитат да пробият блокадата — това би означавало да си проправят път, сражавайки се на тъмно по тясната стълба, а в това време един отряд зелени можел да заобиколи и да ги нападне в тил. Велизарий дал заповед за връщане. Този път той повел хората, си към главния вход на хиподрома, разположен между кулите в северната част.

Не мога да кажа какво са правили зелените през цялото това време на хиподрома, но зная, че както демархът, така и демократът на тяхната партия произнесли самохвални речи, докато присъствуващите сини унило пазели мълчание. Вече станало ясно, че зелените са успели да провъзгласят за император свой човек, и демархът на сините се разкайвал горчиво, задето бил сключил примирие с тях. Изведнъж от тълпата се разнесъл вик и всички видели как Велизарий влиза в хиподрома с изтеглен меч в ръка начело на облечените си в броня войници. Той се обърнал и извикал към Ипатий, който седял в ложата горе:

— Пресветли Ипатий, ти си седнал на мястото на императора, което нямаш право да заемаш. Той заповядва да се върнеш незабавно в двореца и да се поставиш на негово разположение.

За всеобща изненада (само ръководните дейци на партията бяха наясно с какво нежелание бе станал император) Ипатий покорно се надигнал и тръгнал към вратата на ложата, но демархът на зелените, който седял до него, го върнал грубо на стола му. Цялата тълпа зелени започнали да отправят заплахи към хората на Велизарий. Той повел войниците си насреща им между скамейките. Те надали викове и се втурнали назад в безпорядък. Това бе само една банда столични безделници и оръжията им бяха предназначени за улични убийства, не за истински бой, а и не носеха брони, затова Велизарий със своите двеста тежковъоръжени катафракти можеше лесно да се справи с тази многохилядна сбирщина. В това време Мунд, който чакал отвън пред Портата на смъртта, чул как тълпата вътре реве от уплаха и разбрал, че хората на Велизарий са влезли в бой. Той нахлул със своите хуни, нападнал зелените, които се втурнали на арената през оградата, и започнал да ги избива масово. Някои от тях се опитали да намерят убежище на пиедесталите на статуите покрай централната ограда (статуите на император Теодосий с кърпичка в ръка, на трите грамадни, извити змии, донесени от Делфи, подпирали някога триножника на тамошната жрица, и на прочути водачи на колесници, в това число на предишния ми господар Дамокъл, издигната неотдавна по заповед на Теодора.), но твърде скоро били смъкнати долу и избити. Тогава сините, седнали както обикновено всички заедно, се намесили в боя. Предвождани от двама племенници на самия Юстиниан, те си проправили път към императорската ложа и след ожесточена борба убили зеления демарх заедно с неговите хора, взели под стража Ипатий и Помпей и ги предали на Руфин, помощника на Велизарий. Руфин ги повел към двореца по тясната стълба и през Синята колонада.

По това време зелените се окопитили от първоначалната си изненада и започнали да се бият отчаяно. Велизарий и Мунд се видели принудени да продължат да ги избиват систематично, докато тези облечени в коприна хапльовци с издути ръкави и дълга, напомадена коса не се втурнали отново в паническо бягство.

Чак сега Велизарий можел вече да изтегли мирно част от хората си при Северната порта и да изпрати други да охраняват останалите врати. Мунд също наредил на своите хуни да спрат боя. Никой обаче не бил в състояние да удържи сините, които щели да се задоволят само с пълното изтребление на зелените. Велизарий и Мунд не сметнали за разумно да се намесват; те стояли и наблюдавали мрачно братоубийственото клане, както някой би наблюдавал бой между великани и джуджета — не без известна симпатия може би към джуджетата, които са почти толкова чудовищни, колкото и великаните, а и не по-малко гротескни на вид.

Когато станало ясно, че сините са удържали безспорна победа (в името на двуприродния Спасител и на неговия наместник, двуличния император), Велизарий, заедно с Мунд, се завърна в двореца за нови заповеди. Скоро господарката стискаше в обятията си своя скъп съпруг, тъй както си беше целият опръскан с кръв. Сега обаче цяла орда сини от предградията, където тази партия е много силна, пристигна на бегом, въоръжена с какво ли не, и се втурна в хиподрома да помага в клането. Те бяха получили оръжие от арсенала по нареждане на Нарзес, който бе подкупил демократа на сините да събере доброволци срещу узурпатора Ипатий. След тях пристигнаха и стражите от Бронзовия палат, не по-малко решени да докажат верността си към Юстиниан, избивайки зелените.

Трийсет и пет хиляди зелени и неколкостотин сини намериха смъртта си до настъпването на нощта, а много повече бяха тежко ранени. Тълпата нападна и конюшните на зелените, където изби конярите, преряза сухожилията на конете и изгори колесниците. След това из целия град започна свирепа гонитба на неразкаяли се зелени и до сутринта не бяха останали нито един мъж и нито една жена, които да носят омразния цвят.

Когато Ипатий и Помпей били доведени при Юстиниан, той казал на Велизарий: „Чудесно, но ти трябваше да заловиш тези предатели много по-рано, преди да бъде опожарен половината град.“ И ги осъди на смърт — постъпка на един негодник, както Теодора му каза в очите. Но той както винаги остана невъзмутим. Ето какъв човек беше императорът, даже в онези дни!

Тъй завърши така нареченото въстание Ника, а заедно с него, поне за момента, и кръвната вражда между зелените и сините. Зелените бяха напълно разгромени и Юстиниан утвърди това щастливо развитие на нещата, като със специален декрет сложи край на всякакви надбягвания с колесници в престолния град. Все пак те бяха подновени няколко години по-късно, а следователно трябваше да бъде върната към живот и партията на зелените. Сините не можеха в края на краищата да се състезават сами със себе си. Само за две-три години зелените станаха по-буйни от всякога, събирайки под своите знамена всички елементи в столицата, които бяха враждебно настроени към императора и към православната вяра, и след свечеряване на улиците отново се появиха банди убийци.

Велизарий си оставаше неутрален — бял, както в ученическите си години, но господарката Антонина беше от сините — заради неправдите, които бе изтърпял нейният баща, заради някогашното увеселително заведение и заради Теодора, с която я свързваше най-предано приятелство.

Глава десета
Експедицията срещу Картаген

Скоро Юстиниан замисли да предприеме голяма кампания срещу вандалите — народ, който бе скитал много по света и чиято столица беше Картаген в Северна Африка, — като по настояване на Теодора едноличното командуване бе поверено на Велизарий.

Кои са вандалите и какво правеха те в Африка, може да се разкаже с малко думи. Минаваха за германци и първите сведения за тях са, че по времето, когато Иисус е ходел по земята между евреите, те живеели на мразовитите брегове на Балтийско море. Постепенно започнали да се придвижват на юг към плодородните равнини в подножието на Карпатите, където увеличили броя си чрез сключване на съюзи с хунските племена, които заварили по тези земи, и чрез смесени бракове с тях. Когато император Константин утвърдил християнството като държавна религия, тяхното ново царство им било станало вече тясно — поради недостатъчната храна и плодовитостта на жените им голяма част от тях били принудени да преминат в Ромейската империя отсам горното течение на Дунава, където получили земя и статус на съюзници и усвоили ромейските похвати за водене на война. Две поколения по-късно те пресекли отново Дунава и нахлули в Германия, като грабели и опожарявали всичко по пътя си, а след това се насочили на север. Замисляли дори да завладеят Британия, откъдето току-що се бил оттеглил ромейският гарнизон. В галските пристанища имало достатъчно кораби, но вандалите не били опитни моряци, а и протокът им се сторил много бурен. И така, като оставили Британия на произвола на саксонските пирати, те предпочели да навлязат в Галия и преминали Рейн през нощта срещу Нова година, когато реката била замръзнала. Две години грабили и плячкосвали в Галия, а след това се запътили към Испания, установили се в най-южната й част и нарекли новото си царство Андалусия. Няколко години по-късно обаче били поканени в Картаген от Бонифаций, ромейския управител на Северна Африка. Бонифаций бил несправедливо обвинен, че заговорничи срещу императора, и се нуждаел от съюзници, които да го отърват от позорна смърт, затова предложил на вандалите да им подари една трета от земите около Картаген, ако му се притекат на помощ.

Вандалите усвоили мореплавателското изкуство по време на престоя си в Испания, въпреки че един от римските закони предвиждал смъртно наказание за всекиго, който научи германските варвари как се строят и управляват кораби. Те преплавали морето от единия скалист Херкулесов стълб — Кадис в Испания — до другия, а именно Септум в Северозападна Африка, и продължили на изток по брега. Общо наброявали двеста хиляди души, но само петдесет хиляди от тях били бойци, а останалите — жени, деца и старци: тръгнали всички заедно, много малко предпочели да си останат у дома. Тези вандали били християни, но подобно на повечето германски племена — ариански еретици. Ще трябва, уви, да изложим още една теория за природата на Сина Божи.

По времето, когато германците били покръстени от Улфила — съвременник на император Константин, превел Библията на готски (всичко, с изключение на четирите книги Царства, за които се страхувал да не разпалят войнствените им страсти), — арианската ерес добила много широко разпространение и едва не се превърнала в православна доктрина за цялата църква. Германците я приели охотно, защото тя е проста, варварска вяра, напълно в духа на тяхната собствена представа за божеството. Арианите поддържат, че Отец стои неизмеримо по-високо от човека и че не може да става въпрос за истинско посредничество между Отца и човека, нито дори между Отца и Сина, който така и не бил познал докрай Отца и докато живеел на земята, бил подвластен на всички човешки чувства, като гняв, скръб, отчаяние, смирение, както наистина свидетелствуват евангелистите. Все пак Синът Божи (според тези ариани) е нещо като полубог: не бог, а някакво междинно същество от друга субстанция и съвършено различно от Отца, което съществувало преди сътворението на света, било създадено от нищото и станало човек. Тъй като германците вярвали вече в един бог с неограничено могъщество и капризен нрав, когото наричали Один, както и в един полубог и племенен родоначалник, наречен Ман (готската дума за „човек“), който също бил произлязъл от нищото, покръстването им представлявало по-скоро смяна на имената, отколкото на вярата. Съгласили се да се въздържат от човешки жертвоприношения, понеже според новата вяра те били забранени от Бога по времето на патриарха Авраам, но продължили да вземат участие в кръвопролития битки и кланета. Защото, макар и да бил пропуснал книгите Царства от своя превод, добрият Улфила включил книгата на Иисус Навин, която разказва как евреите изклали безмилостно всички езически племена, които срещнали в своята „обетована земя“.

За вандалите Римска Африка също била обетована земя и приличала на стародавния Ханаан със своите лозя, ниви, смокини и укрепени градове. Но когато множеството наближавало вече Картаген, преселниците били уведомени най-спокойно от Бонифаций, че той бил сбъркал: императорът или по-скоро императрицата регентка възстановила своето доверие в него и сега вече нямал нужда от помощта на вандалите, затова ги молел да се върнат, ако обичат, в Андалусия, а той щял да ги обезщети за безпокойството. Те естествено се почувствували кръвно обидени и отказали да си тръгнат. От съюзници германците се превърнали във врагове и сразили Бонифаций на бойното поле, след което завзели не само една трета от земите около Картаген, но и целия диоцез Африка, заробвайки неговите жители.

Самият Картаген, който след Рим бил най-големият град в Западната империя, се задържал още няколко години. Но това станало, защото той бил снабдяван с провизии по море и имал много силни укрепления, които вандалите не можели да превземат поради недостатъчното си техническо умение, а не благодарение на някакъв героизъм от страна на неговите защитници. Жителите на Римска Африка били загубили своята войнственост поради столетния мир, плодородието на земята и изтощителните горещини. Освен това разцепление помежду им внасяла донатистката схизма. Този път по изключение става въпрос не за някакъв еретичен възглед относно природата на Сина, а за църковната дисциплина. Донатистите твърдят, че да бъдеш благословен от свещеник, който води порочен живот или е извършил някакво светотатство, като например изгаряне на свещена книга по заповед на светските власти, не е никаква благословия и че всяко тайнство, извършено от такова лице, просто няма сила. От друга страна, православното схващане е, че живата вода може да струи и през челюстите на умряло псе (точно този израз е използуван) и пак да действува душеспасително. Донатистите се обособили в отделна общност, понеже не искали да бъдат осквернени от близостта си с православните християни. Вандалите се съюзили временно с тях, очаквайки определени изгоди от това съглашение, като казвали, че и те са донатисти по своя си ариански начин.

Кралят на вандалите, хромият Гензерих, роден по някакво стечение на обстоятелствата като православен християнин, станал сега ариан и много скоро започнал да преследва всички неариани в Африка, без оглед на това дали са донатисти, православни или еретици от какъвто и да е вид, с ожесточението на един новопокръстен. В резултат целият диоцез Африка попаднал под негова власт и като предпазна мярка срещу евентуален бунт, той наредил да бъдат разрушени укрепленията на всички градове, с изключение на Хипон Регий и Картаген, в които разположил силни гарнизони. След това подсилил флотата си и започнал да присъединява към своето кралство редица острови, в това число Сардиния и Балеарските острови, и да напада бреговете на Испания, Италия и дори Гърция. Най-големият му подвиг бил разграбването на Рим, откъдето след двуседмичен престой отнесъл огромна плячка, включително златните съкровища на Соломоновия храм, пренесени от Тит в Рим няколко столетия преди това, и половината от покрива на храма на Юпитер Капитолийски, направен от фин позлатен бронз. Както вече споменах, именно грабителските походи на Гензерих принудили дядото на Велизарий по майчина линия да напусне Рим и да се пресели в Константинопол.

Императорът на Запада — защото източните императори в Константинопол все още имали хомолози в Рим по онова време — не бил в състояние да се справи с тези многобройни набези, затова наказателна експедиция срещу Картаген била изпратена от Константинопол. В нея участвували сто хиляди души, носени от най-могъщата флота, плавала някога по Средиземно море, за които не би трябвало да бъде трудно да надвият вандалите. Гензерих си дал вид, че се отнася с най-голямо страхопочитание към техния главнокомандуващ, и успял да получи от него петдневна отсрочка, през която да „подготви града за предаване“, както се изразил, а всъщност събрал тайно войската си и на четвъртата нощ пуснал срещу имперската флота запалителни кораби, последвани от галери с въоръжени войници. Притиснати между огнените езици и свирепите вандали, изненаданите ромеи били напълно разбити. Само пет-шест тежко повредени кораба и неколкостотин войници успели да се доберат до Константинопол. Тази катастрофа станала две поколения преди царуването на Юстиниан.

Оттогава на престола на Гензерих се сменили няколко наследници по установения от него ред кралската власт да преминава изцяло в ръцете на най-възрастния жив родственик на монарха. По този начин се избягвало разпокъсването на кралството, водещо до отслабване на централната власт, избягвали се и затрудненията, съпътствуващи регентския институт почти винаги, когато престолът бъде наследен от дете. По силата на това правило най-големият син на краля не наследява титлата след смъртта на баща си, ако чичо му или чичото на баща му е жив. Гензерих не е обърнал, изглежда, достатъчно внимание на обстоятелството, че този закон за правото на наследство може да облагодетелствува принцове, забележителни повече с дълголетието си, отколкото с бистротата на своя ум.

Когато Юстиниан стана император, крал на вандалите беше Хилдерих. Той бе подписал отбранителен договор с краля на готите в Италия. (По това време в цялата западна част на империята — макар и подвластна на книга на източния император в Константинопол, тъй като в Рим нямаше вече император — се разпореждаха различни съюзни германски племена, изпълняващи ролята на тамошен гарнизон. Те си бяха избрали най-плодородните земи и бяха всички до един ариански еретици.) Хилдерих поддържаше добри отношения и с източния император, на когото продължаваше да изпраща ежегодния данък, уговорен от Гензерих в мирния договор, узаконяващ неговите завоевания. Той беше стар, негоден вече да ръководи държавните дела и по характер подозрителен почти колкото самия Юстиниан. Вдовицата на неговия предшественик, сестра на прославения готски крал Теодорих, бе още жива. Тя бе донесла като зестра стража от шест хиляди готски конници и суверенитета над Лилибей — нос в Сицилия, отдалечен само на сто мили от картагенския бряг. Някой подшушнал на Хилдерих, че бившата кралица крои неговото убийство с цел да заграби Картаген за готите. Той я хвърли в тъмница, където по-късно бе удушена, и изби шестте хиляди готи. Това беше голямо оскърбление за Теодорих; той скъса съюза си с вандалите, но не се решаваше да прати войска срещу тях.

Юстиниан бе личен приятел на Хилдерих и те често си разменяха писма и подаръци. Хилдерих се сприятелил с Юстиниан в Рим по времето, когато бил незначителен заложник в двора на Теодорих, а Юстиниан също ценеше Хилдерих заради неговата снизходителност към православните християни, преследвани жестоко от предишните вандалски крале. Когато в Константинопол стигна новината, че Хилдерих е бил свален и хвърлен в затвора от своя племенник Гелимер, Юстиниан се почувствува оскърбен и сметна, че Гелимер трябва да получи добър урок — нали самият той се бе намирал някога в почти същото положение като Гелимер, когато чичо му Юстин грохна и през последните две години от живота си беше император само по име. Императорът считаше, че е постъпил правилно, като се бе задоволил с регентската титла, вместо да посяга направо към трона, и че това му дава особено право да изрази своя протест пред Гелимер. Писмото беше издържано в мек тон, както изисква дипломатическата преписка, и в него се казваше, че ако старецът бъде освободен и получи обратно своето кралско достойнство, Бог ще се покаже благосклонен към Гелимер, а Юстиниан ще бъде негов приятел.

Повод за арестуването на Хилдерих бе станало клеветническото обвинение, че бил приел тайно православната вяра и се готвел да предаде трона си на Юстиниан, затова единственият отговор, с които Гелимер удостоил писмото, донесено от специалните пратеници, бил един неприличен звук с уста. Хилдерих бе хвърлен в още по-мрачна и по-лоша килия.

Юстиниан написа второ писмо, този път по-сурово, в което изтъкваше, че Гелимер е заграбил кралската власт по насилствен начин и затова трябва да очаква Божието възмездие, отредено на всеки узурпатор. Той настояваше Хилдерих да бъде поне изпратен в Константинопол, за да прекара последните си дни спокойно, макар и в изгнание, и заплаши, че ще обяви война на вандалите, ако това не бъде сторено.

Гелимер отговори, че Юстиниан нямал никакво право да се намесва във вътрешните работи на Африканското кралство, че Хилдерих бил отстранен като предател, и то с одобрението на целия кралски съвет на вандалите в Картаген, и че преди да обяви война, Юстиниан трябвало да си припомни какво било станало с последната флота, изпратена в Картаген от Източната империя.

Юстиниан нямаше да даде на цар Хосроу такива благоприятни условия при сключването на договор между тях, ако не мислеше още тогава за евентуално изтегляне на част от войските си от персийската граница с цел да бъдат изпратени срещу вандалите. Но когато споменал за плановете си пред своите старши министри, те единодушно го посъветвали да се откаже от тях, тъй като криели много неизвестност и опасности. Това тяхно мнение, изразено от Йоан Кападокиеца в качеството му на началник на дворцовата стража и главен интендант на армията, бе всъщност съвсем правилно. Картаген се намираше на не по-малко от сто и четирийсет дни път по суша от Константинопол, а прехвърлянето на достатъчно силна армия по море би наложило да се конфискуват огромен брой кораби, което би нарушило значително търговските връзки на империята. Достатъчно трудности имаше с набирането на войници за защитата на северните и източните граници и нямаше защо те да бъдат хвърляни в ненужни сражения на другия край на света. Дори да успеехме да победим вандалите, би било неразумно от стратегическа гледна точка да окупираме Северна Африка, ако не владеем също така Сицилия и Италия, а на такова нещо Юстиниан не можеше да се надява. Освен това разходите за подобна експедиция биха възлезли на милиони. На всичко отгоре, Йоан Кападокиеца се страхуваше, макар и да не бе казал това, че в усилията си да намери необходимите средства Юстиниан може да прегледа внимателно счетоводните книги в канцеларията на главния интендант при Официя на войната и да се натъкне на доказателства за злоупотреби от голям мащаб.

Така или иначе, неговите доводи убедиха Юстиниан да се откаже от своите планове. Всички въздъхнаха с облекчение, особено чиновниците от хазната, върху които иначе би легнало бремето за събиране на необходимите суми чрез налагане на нови данъци. Военачалниците също си отдъхнаха — всеки от тях се боеше, че досегашните му заслуги биха могли да го изтъкнат пред императора като възможен предводител на похода срещу вандалите.

Но точно тогава от Египет пристигна някакъв епископ, който поиска незабавна аудиенция в двореца, понеже бил имал знаменателно съновидение. Юстиниан го прие с присъщата си любезност и епископът разказа, че му се присънил сам Господ Бог, който му заповядал да отиде и да смъмри императора за неговата нерешителност: „Защото, стига той да се реши на тази война и да защити честта на моя Син, комуто тези ариански еретици най-светотатствено отричат единосъщието с мен, аз ще предвождам войските му в боя и ще го направя господар на цяла Африка.“ Това послание произлизаше по всяка вероятност не толкова от божеството, колкото от група православни африкански духовници и приятели на Хилдерих, избягали от Картаген след възшествието на Гелимер. Юстиниан обаче го прие с пълно доверие и увери епископа, че ще се подчини незабавно на Божията воля. Ето при какви обстоятелства той повика Велизарий, чиято преданост и неустрашимост бяха така недвусмислено доказани при потушаването на въстанието Ника. Императорът се обърна към него в присъствието на Теодора с думите:

— Честити патриций, на теб ние поверяваме превземането на Картаген!

Велизарий, който беше предупреден от моята господарка за истинските намерения на Юстиниан, отвърна:

— Само мен ли имаш предвид, твое сиятелство, или цяла дузина пълководци с власт, равна на моята? Защото, ако е първото, аз ти поднасям своята верноподаническа признателност, но ако е второто — само верноподаническото си покорство.

Юстиниан се готвеше да извърта нещата, когато Теодора се намеси:

— Недей да безпокоиш императора с ненужни въпроси. Естествено той има предвид да те назначи за единствен военачалник — нали, скъпи. Юстиниан? А ти, Нарзес, се погрижи указът да бъде написан незабавно и да се поднесе на императора за подпис — нека в него бъде споменато, че Велизарий се обявява за наместник на императора. Голямата отдалеченост на Картаген от столицата няма за съжаление да позволи на императора да дава съветите си при решаването на неотложни въпроси, нито пък да ратифицира висши политически назначения и договори с нужната експедитивност. Затова, добри ми Нарзес, пиши: „Заповедите на сияйния Велизарий, военачалник на Нашите войски на Изток, да се считат по времето на настоящата експедиция като издадени лично от Нас.“

Юстиниан запримига и запреглъща, когато въпросът бе решен по този начин от негово име, но не посмя да се върне към първоначалния си план за назначаването на няколко военачалници. От политическа гледна точка беше разумно да не се оставя на никой отделен пълководец надеждата да спечели цялата слава при евентуален успех и с това да стане възможен съперник на императора, но това би се оказало катастрофално във военно отношение, както вече бе потвърдено в Персия по времето на Анастасий. Указът бе подписан.

Това стана през есента на лето господне 532-ро, няколко месеца след метежа, и зимата бе използувана за подготовката на всичко необходимо. Моята господарка се радваше, че експедицията няма да отплава преди настъпването на пролетта, тъй като около Нова година очакваше дете от Велизарий, а не искаше по никакъв начин да бъде оставена вкъщи, когато той тръгне на война. Възнамеряваше да намери дойка за бебето и да го повери на грижите на Теодора. Така и стана; бебето се оказа момиченце и получи името Йоанина. Кръстници бяха императорът и императрицата. Йоанина остана единственото дете, което господарката роди на Велизарий, и донесе големи разочарования на своите родители.

Когато бяха съобщени подробностите за предстоящата експедиция, Константинопол бе обзет от мрачни предчувствия. Говори се, че една вечер префектът на града казал в двореца на Йоан Кападокиеца:

— Страх ме е, че това може да се окаже не по-малка катастрофа от онази, която нашите деди са понесли от ръката на Гензерих.

А Йоан Кападокиеца оптимистично отвърнал:

— Това е невъзможно, тъй като в онази кампания ние сме загубили не по-малко от сто хиляди души, докато сега аз убедих императора да изпрати само петнайсет хиляди, и то главно пехотинци.

Градският префект запитал:

— С колко души разполага според теб вандалската войска?

Йоан Кападокиеца отговорил:

— С повече от сто хиляди, ако се смятат и мавърските им съюзници.

Градският префект не скрил учудването си:

— Предостойни човече, каква надежда за успех може в такъв случай да има Велизарий?

А Йоан Кападокиеца свил рамене:

— Не можем да забраним на епископите да сънуват.

Тази фраза стана пословична.

Пехотинците бяха добри войници, повечето от тях от Исаврийските планини; Велизарий ги бе обучил да маршируват в строй, да правят окопи, както и да боравят с оръжие. Конниците бяха само пет хиляди — поради трудностите, свързани с транспортирането на коне на повече от хиляда и петстотин мили. Сред тях обаче бяха оцелелите масагетски хуни, които се сражаваха така добре в Дара и при Ефрат, на брой шестстотин (много от тежко ранените се бяха възстановили), четиристотинте херули на Фарас и опитната лична конница на Велизарий от хиляда и петстотин катафракти. Останалите бяха тракийци, служили под командата на Бузес, но самият Бузес бе останал на персийската граница. Велизарий повери командата на тези тракийци на Руфин и на един масагетски хун, наречен Айган, син на Суникас, когото Суникас бе поверил в ръцете на Велизарий, докато лежеше смъртно ранен на бойното поле. Началник-щаб беше един арменски евнух на име Соломон — той бе станал евнух не чрез преднамерена кастрация, а при нещастен случай, когато бил още в пелени, и бе прекарал целия си живот сред войници.

Беше необходима флота от петстотин кораба за пренасянето на тази армия до Картаген. Едва ли някога е съществувала такава сбирщина от най-различни плавателни съдове, чиято водоизместимост се движеше от трийсет до петстотин тона. Обслужваха ги трийсет хиляди моряци, предимно египтяни и гърци от Мала Азия, под командата на един александрийски флотоводец. Освен тях имаше още деветдесет и две бързоходни едноскамейкови галери, всички покрити с палуба, която да предпазва гребците по време на морска битка. Във всяка галера седяха по двайсет гребци от Константинопол, така наречените „морски стрелци“, които получаваха по-високо от обичайното възнаграждение, тъй като можеха да бъдат използувани като пехота в непредвидени случаи. На Йоан Кападокиеца бе възложено снабдяването на тази флота с хранителни припаси, а двама стотници бяха изпратени в императорските пасища на Тракия да подберат три хиляди коня и да ги закарат в Хераклея, на северния бряг на Мраморно море, където да чакат пристигането на корабите.

Най-сетне, с настъпването на пролетното равноденствие, потеглихме. Юстиниан и Теодора устроиха внушително изпращане на Велизарий и господарката, а патриархът на Константинопол им даде своята благословия. Качихме се на борда в императорското пристанище недалеч от двореца, където Мраморно море преминава в Босфора. Тук има широки стъпала от бял мрамор, позлатени императорски ладии, декоративни дървета от Изтока, един изящен параклис, където се пазят истинските пелени на Иисус и негов портрет от зрялата му възраст, приписван на евангелист Лука. Над пристана се издига скулптурна група на бик и лъв в смъртна схватка. Гледахме я със суеверен интерес, защото бикът е символ на ромейските войски, а лъвът — на Северна Африка. Господарката Антонина каза със саркастична усмивка на градския префект, който бе застанал наблизо: „Обзалагам се на пет хиляди срещу две, че бикът ще спечели борбата. Лъвът е хилав, а бикът, макар и дребен, е от бойка порода.“ За да ни носи щастие, Юстиниан качи на нашия флагмански кораб млад тракиец, току-що приел православната вяра. Преди това се числял към една изчезваща секта, евномианите, които отричат, че Синът може да бъде Бог и вечен, тъй като се бил родил, а вечността на родения от жена е абсурдна идея. Онова, което е родено, не би могло по никой начин да бъде единосъщно с нероденото, и обратно. Нероденото си остава завинаги неродено, а роденото не може да отрече акта на зачеването. Ето защо… Както и да е, този младеж бе спасен от еретическата заблуда и стана кръщелник на Велизарий и господарката Антонина, приемайки новото име Теодосий.

Той бе най-красивият мъж, когото съм виждал. Не беше толкова висок и с така великолепно развити мускули като Велизарий, но имаше силно и грациозно тяло и извънредно изразително лице. (Единственият недостатък, който успях да открия у него, беше възслабият му врат с голяма вдлъбнатина при тила.) Но независимо от всичко това Теодосий бе единственият мъж, с когото господарката можеше да си разменя тъй скъпите на сърцето й весели безсмислици. Велизарий притежаваше духовитост, красноречие, нежна привързаност и всички други мъжки качества, които будят възхищение, и нито една жена не е била по-щастлива при избора си на съпруг от моята господарка. Той беше като слънцето, което кръжи в небето и огрява всяка твар и всеки дом, но и той подобно на слънцето не описваше пълен кръг — не можеше да огрее и от север. Тази неспособност се обуславяше от неговата всеотдайност: северната четвъртинка от орбитата му се заемаше от вяра и неведение. А Теодосий грееше, така да се каже, от север с една смееща се светлина, чиято същност ми е много трудно да обясня. Мога само да кажа, че онова, което липсваше у Велизарий, господарката, изглежда, намираше у Теодосий. То не беше много в сравнение с изобилието от добродетели на Велизарий, но имаше изключителна цена в очите на господарката — може би тъкмо поради своята незначителност.

Струва ми се почти невъзможно един мъж да обича две жени едновременно, без дълбоко в себе си да си казва: „На тази държа повече!“ Една жена обаче може спокойно да се окаже в такова — както твърде скоро разбра моята господарка — най-щастливо и в същото време най-нещастно положение. Тя може да намери и за двамата място в сърцето си, но във взаимоотношенията си с нея никой от тях не иска да знае за любовта и към другия. По-достойният от двамата (а господарката по всяко време би признала, че това е Велизарий) е склонен да се отнася не много любезно към нея поради неспособността си да разбере греенето от север и поради желанието си да опише пълна орбита на любов около жена си. Другият пък е до такава степен лишен от чувство на ревност и на дълбока привързаност, че гледа на любовта й към друг мъж не по-сериозно, отколкото на любовта й към самия него. Ведрият му хумор прави всяко силно чувство да изглежда абсурдно.

Тъкмо безметежното лекомислие на Теодосий контрастиращо така ярко с дълбоко моралната сериозност на Велизарий, подтикна господарката Антонина постоянно да ги съпоставя в мислите си. Имаше два повода — случката с пияните масагетски хуни в Абидос и историята с делвите питейна вода недалеч от Сицилия. И двете трябва да бъдат разказани подробно.

След като натоварихме тракийските коне в Перинт, продължихме по Мраморно море до Хелеспонт и една вечер хвърлихме котва до Абидос с намерението да отплаваме рано сутринта на другия ден. Теченията тук са много силни и ни беше необходим хубав североизточен бриз, за да можем да ги преодолеем, но на сутринта нямаше изобщо никакъв вятър. Наложи се да чакаме четири дни докато задуха. Хората получиха разрешение да слязат на брега, където се озоваха без работа. Няма какво толкова да се прави или види по тези места, освен ако човек има вкус към старините — в такъв случай би могъл да стигне на кои до развалините на древната Троя, да слезе от седлото и да обиколи тичешком за щастие гроба на Ахил.

Масагетските хуни носеха със себе си така наречената „муха“ — никаква мая, която слагат в кобилешкото мляко, за да вкисне, след като предварително го бият за отделяне на маслото. В Перинт те бяха купили известно количество кобилешко мляко, което обработиха по този начин, така че се бе получило доста силно питие — наричат го каваса или кумис. От любезност към Айган аз го опитах веднъж и го намерих прекалено остро за моя вкус, макар че след това в устата оставаше някакъв аромат на бадеми. Пък и имаше нещо отблъскващо в това, че е било издоено от кобила. Но както казваме, когато вкусовете на другите се различават от нашите, „в устата на магарето бодилът се топи като маруля“.

Велизарий не знаеше нищо за „мухата“ и мислеше, че е взел достатъчно предпазни мерки войниците да нямат достъп до опияняващи напитки свръх дневната дажба кисело вино, което добавяха към питейната вода, за да я пречистят. Така хуните си устроиха голямо пиянство на брега, по време на което един от тях се присмял на други двама, че не могли да продължат една балада, и бил тутакси убит от тях. Велизарий свика военен съд за убийците, които явно не гледаха никак сериозно на извършеното от тях престъпление и се извиняваха с това, че били пияни. Готови били, казваха те, да заплатят обичайния кръвен данък на семейството на убития. Велизарий обаче изтъкна, че убийството на един воин от негови събратя на път към бойното поле е най-позорно провинение. Той се обърна към Айган с въпроса коя е най-унизителната смърт, на която може да бъде осъден един хун, и Айган отвърна „набиване на кол“.

Двамата хуни бяха незабавно набити на кол върху хълма край Абидос — за най-голямо възмущение на техните другари, които заявиха, че те са съюзници на Рим, а не ромеи, и че според техните закони убийството, извършено в нетрезво състояние, не се наказва със смърт. Велизарий, твърде далеч от всякакво намерение да се извинява, свика сбор и им каза, че е крайно време да променят варварските си закони: пиянството според него било утежняващо, а не смекчаващо вината обстоятелство, и че докато служат под негова команда, ще трябва да се подчиняват на неговите закони. Той ги предупреди, че няма да отмине нито едно своеволно насилие, извършено срещу събратята им по служба, както и срещу пленници и цивилни, освен ако не се докаже, че то е било най-грубо предизвикано. „Нашата войска трябва да влезе в боя с чисти ръце!“ Накрая им взе „мухата“ и заяви, че ще им я върне чак когато хуните влязат в превзетия Картаген.

На вечеря сътрапезниците му седяха мълчаливи. Велизарий си даваше сметка какви мисли ги вълнуват, затова кимна по посока на хълма и запита:

— И така, какво е твоето искрено мнение? А твоето?

Йоан Арменеца отвърна:

— Напълно си го заслужаваха.

Руфин потвърди казаното, а Улиарис изсумтя:

— Човек не бива да посяга към оръжието, когато е пиян.

Накрая дойде ред и на Теодосий, който нехайно отбеляза:

— Липсваше само третият, нали?

Господарката единствена от присъствуващите разбра шеговития намек. Велизарий отговори сериозно:

— Не, фактите показват, че останалите участници в пиянството не са били замесени в престъплението.

А господарката погледна към Теодосий и каза:

— Но дори и да имаше трети, твоят кръстник не би му дал да се освежи с глътка вино.

На което Теодосий отвърна с признателна усмивка. Нищо повече не бе казано, но между двама непознати дотогава събеседници се създава голяма близост, ако им се удаде да се пошегуват помежду си, без никой от техните близки да подозре, че в думите им се крие повече смисъл, отколкото изглежда на пръв поглед. Защото Теодосий искаше всъщност да каже, че хълмът му напомня Голгота, лобното място на Спасителя, само че при тази внушителна екзекуция е липсвала третата жертва, още по-крещящо невинна от другите две. Забележката на моята господарка за виното беше намек за състрадателния римски войник, който поднесъл към устните на Иисус напоената с оцет и надяната на исопова тръст гъба.

Теодосий не беше особено религиозен. Той бе приел православната вяра по сметка, също както и господарката, без да загуби нито за момент практичното си, леко шеговито отношение към нещата, което винаги ми се е струвало типично за тракийците. Откриваше непоследователността и предвзетостта дори у най-достойните между нас, но без да изтъква себе си като образец на морално съвършенство. Във всеки случай чувствата и мислите, които го вълнуваха, бяха лично негови, а не подражание на чужди. Външно той се придържаше към съществуващите условности, но всъщност не признаваше никакъв друг авторитет, освен собственото си чувство за приличие.

А сега за делвите с питейна вода. Това се случи няколко седмици по-късно, когато наближавахме Сицилия. Пътуването се проточи много по-дълго, отколкото можехме да предполагаме: макар и да отплавахме от Абидос със силен попътен вятър, който ни отнесе навътре в Егейско море чак до остров Лесбос, там той стихна почти напълно и ни трябваха цели три седмици, за да обиколим южния бряг на Гърция. Освен това скоростта на флотата като цяло се определяше от най-бавния кораб, тъй като Велизарий не искаше нито един от плавателните съдове да се откъсне и да пристигне в Картаген преди останалите, с което да ни лиши от предимството на изненадата. По негово нареждане гротовете на първите три кораба — нашия и още два бяха боядисани на широки червени ивици, по които останалите да се ориентират през деня, а нощем на кърмата се окачваха фенери. Нито един кораб нямаше право да се отдалечава на повече от петстотин лакти от съседния. Не липсваха сблъсквания, ругатни и хвърляния на куки, но нито един съд не се загуби и не бе потопен.

Накрая настъпи пълно безветрие и Велизарий даде заповед за всеобщо дебаркиране в Метона, град на югозападния нос на Гърция. Това бе сторено като военно упражнение в пълно бойно снаряжение и хвърли в голяма уплаха местните жители. И у войниците, и у конете бе настъпило голямо отпускане, затова нареждането беше маршировката и бойните учения да продължат до излизането на попътен вятър. В Метона цареше страшна жега. Войнишките сухари, натоварени в чували от Константинопол, започнаха да мухлясват и да се вмирисват. Велизарий пусна веднага в ход императорския указ, за да се снабди с пресен хляб от съседните села, но го получи едва след като петстотин души умряха от колики.

Той направи разследване по въпроса за сухарите и за резултатите уведоми Юстиниан. Установи се, че сухарите са били доставени от Йоан Кападокиеца в качеството му на главен интендант на армията; че поради загубата в тегло на пресния хляб при изпичането му в сухар на главния интендант е било заплатено, както е прието, с една четвърт повече, отколкото струва същото тегло пресен хляб, плюс стойността на горивото за неговото изпичане; че той е препекъл недостатъчно хляба и затова теглото му не се е намалило с предвидената една четвърт, а в същото време е приел да му се плати като за нормален сухар; и че е прибрал в собствения си джоб парите за горивото, като е наредил частичното изпичане да стане безплатно в пещите на градската баня. Впоследствие Юстиниан поздрави Велизарий за този му доклад, но от друга страна, свали от Йоан Кападокиеца (който успя да намери изкупителна жертва в лицето на един свой подчинен) подозренията за умишлена злоупотреба.

Но дори и Йоан Кападокиеца не можеше да бъде обвинен за развалянето на прясната вода от жегата — буретата с вода натоварихме в следващото пристанище, в което се отбихме на остров Закинт. Преходът ни през Адриатическо море от Закинт до Сицилия се проточи поради внезапно стихване на вятъра цели шестнайсет дни. Имахме непоносимо време — беше средата на юни и горещината бе направо жестока. Моята господарка прояви предвидливост и когато бяхме в Метона, ме прати на пазара да купя няколко стъклени делви — от тези, които се използуват за слагане на маслини в саламура, а после ги напълнихме с прясна вода и ги зарихме до гърлото в пясък долу в трюма на кораба. На мен бе възложено да поддържам пясъка винаги влажен с морска вода. В резултат годна за пиене вода имаше само на нашия кораб и това постави в крайно неудобно положение Велизарий, който се гордееше, че яде една и съща храна и пие една и съща вода със своите войници. Положението се влошаваше и от изчерпването на киселото вино поради неочакваното удължаване на пътуването ни.

Велизарий обясни всичко на стотниците от личната си конница и поиска техния съвет. Той посочи, че чистата вода е крайно недостатъчна, за да бъде разделена между екипажите на всички кораби, а да се даде само на два или три от тях, също не е възможно, тъй като това би предизвикало завистта на останалите. Най-благородното решение било да последват примера на великия Катон, който при един поход в знойна Африка смъмрил един войник, че му предлага цял шлем с вода, когато всички останали страдат от жажда, и изсипал, водата на земята, както и на юдейския цар Давид, постъпил по подобен начин с водата, донесена му от един кладенец във Витлеем. А помощниците на Велизарий бяха всичките като него — до един герои и благородни, според мен понякога до крайност. Те изразиха единодушното си убеждение, че не бивало да се възползуват от предвидливостта на господарката, а трябвало да изсипят делвите в морето! Тя естествено изпадна в ярост. Отначало никой не я подкрепи, когато каза, че ще бъде не само глупаво, но и оскърбително за нея да пие развалена вода, след като си бе дала труда да набави прясна, каквато възможност впрочем е имал всеки разумен човек. Тогава Теодосий излезе напред, усмихна се и й каза:

— Кръстнице Антонина, ако никой друг не желае пръв да опетни никому ненужната си чест, като отпие от твоята чудесна вода, аз с удоволствие съм готов да се пожертвувам. Ето чашата ми. Може ли да си сипя? Не бих дръзнал да обвиня кръстника си в нелоялност към неговия император за това, че се излага на опасността да се зарази от дизентерия, когато успехът на експедицията зависи до такава голяма стенен от доброто му здраве. Но позволете ми поне да напомня на присъствуващите, че петте мъдри девици от евангелската притча нямаше да заслужат похвалата, ако, след като узнали, че петте неразумни девици забравили да напълнят своите светилници, те бяха изсипали и своето собствено масло, лишавайки се по този начин от възможността да дочакат среднощния младоженец.

Сред мъртва тишина той напълни чашата си и пи, отметнал глава назад, а после я напълни отново и я поднесе на Велизарий. Велизарий я задържа за момент в ръка, колебаейки се, но най-после каза:

— Теодосий, имаш право — дългът стои по-високо от честта.

Той отпи и подаде чашата на Йоан Арменеца и на Айган, които също отпиха. Така се създаде още една връзка между Теодосий и господарката, чиято чест бе защитил, макар и с риск да загуби своята.

Хвърлихме котва в един пуст залив недалеч от вулкана Етна. Там имаше вода и паша за конете, а сухарите от Метона щяха да ни стигнат за още няколко седмици. Но Велизарий се нуждаеше от нови провизии, и преди всичко от вино, масло и зеленчуци. Той изпрати секретаря си Прокопий Кесарийски с една бърза галера да закупи тези продукти в столицата Сиракуза и да се присъедини към нас в пристанището на Катана, което беше по-защитено. Велизарий знаеше, че неотдавна бе сключено споразумение между Юстиниан и готската регентка на Италия, кралица Амаласунта (дъщеря на Теодорих; нейният невръстен син Аталарих бе сега крал), по силата на което тя се задължаваше да предостави пазар в Сицилия за неговите войски, ако се случи те да минат някога оттам. Амаласунта бе подписала с готовност това споразумение, понеже политическото й положение беше доста деликатно, а приятелството на Юстиниан имаше голяма тежест.

Ето защо управителят на Сиракуза ни изпрати няколко кораба, натоварени с исканите провизии, както и няколко гемии с коне, които да заместят умрелите по пътя. Сравнително малките ни загуби на коне се дължаха на измисления от Велизарий остроумен начин за упражняването им на борда — по негово нареждане ги завързваха под предните крака и ги издигаха във въздуха, докато застанат изправени на задните си крака. В това положение те махаха с копита и се дърпаха яростно, опитвайки се да заемат нормалната си стойка, при което се изпотяваха обилно и изхвърляха всички отрови. От Сиракуза Прокопий донесе изключително добри новини. Един негов приятел от детинство, търговец от Палестинска Кесария, бил току-що получил по море стока от Картаген и неговият представител казвал, че вандалите не само не подозират нищо за приближаващата се експедиция, но и съвсем неотдавна изпратили най-добрите си войници, предвождани от брата на крал Гелимер, Зазо, да потушат един бунт в завладяната от тях Сардиния. Освен това местните жители на Триполи, крайбрежната област между Картаген и Египет, вдигнали успешно въстание срещу вандалите и срещу тях била изпратена морска част.

Велизарий реши, че не трябва да се губи повече време. Отплавахме от Катана, минахме покрай малките острови Гавлос и Мелита — именно на Мелита претърпял някога корабокрушение апостол Павел. Тогава се появи силен източен вятър и на другата сутрин вече се видя най-близката точка на африканския бряг — един пустинен нос, наречен Капудия, разположен на сто и петдесет мили източно от Картаген. Щом навлязохме в по-плитки води, веднага свихме платна и хвърлихме котва. Всички военачалници на флотата се събраха на флагманския кораб по заповед на Велизарий, за да се вземе решение по следния въпрос: дали да дебаркираме тук и да продължим ходом по брега под защитата на корабите, или да продължим плаването и да слезем някъде по-близо до Картаген.

Пръв взе думата египетският флотоводец, тъй като познаваше много добре бреговата линия. Флотоводецът подчерта, че Картаген се намира на девет дни път по брегова ивица без пристанища. Ако флотата следва армията, движейки се със същата скорост близо до брега, какво би станало при внезапно излизане на буря? Очертават се две, еднакво опасни алтернативи: корабите да бъдат изхвърлени на брега и разрушени, или издухани навътре в морето и откъснати от войската. Брегът е почти безводен, слънцето пече безмилостно и войниците — в пълно бойно снаряжение и натоварени с провизии — ще бъдат изтощени от дългия поход. Затова той предложи да продължим по море към Картаген и да хвърлим котва недалеч от града до едно голямо езеро, наречено Тунис, което можело да ни послужи като чудесно пристанище.

Руфин подкрепи становището на флотоводеца и напомни на Велизарий, че вандалите могат да съберат лесно армия, пет пъти по-многочислена от нашата, и че не ще можем да прекараме нощите зад сигурни градски стени, понеже те отдавна са разрушили укрепленията на всеки град в диоцеза, с изключение на Картаген и Хипон Регий.

Общото становище беше, че планът на флотоводеца е разумен и че да тръгнем бавно по брега, би означавало да изложим на риск преимуществото от изненадата. Засега Велизарий се въздържаше да изкаже своето мнение. Той запита всеки един от военачалниците дали е вярно, че техните войници ще откажат категорично да водят морски бой, ако вандалите ги пресрещнат със свои кораби.

Те признаха, че са чули подобни приказки, защото сиракузките моряци от корабите, донесли необходимите провизии, разказвали ужасяващи и невероятни истории за вандалската флота — че тя се състояла главно от бързоходни съдове с хиляда и петстотин тона водоизместимост и пет скамейки гребци, които щели да се врежат в нашата флота като нож в мазно сирене. Но командирите се заклеха, че те самите не се страхуват, и обещаха да накарат хората си да се бият така храбро по море, както биха се сражавали на сушата.

Тогава Велизарий каза:

— Другари, вярвам, че няма да сметнете думите, които имам да ви кажа, за думи на деспот, нито ще си помислите, че съм ги оставил за най-после, с цел да сложа край на дискусиите и да ви заставя да ги приемете. Сега ние добре разбираме основните страни на проблема и ако ми разрешите, аз ще обобщя вашите изказвания като съдия и ще произнеса своята присъда, но не бива да я разглеждате като окончателна. Ако откриете някакъв пропуск в моите разсъждения, готов съм да я преразгледаме.

Преди всичко войниците са отправили недвусмислено предупреждение, че ще откажат да се сражават с вандалските кораби, ако те ни пресрещнат в морето, но са изразили безусловната си готовност да се бият по всяко време на сушата, каквото и да е численото превъзходство на противника. Вие знаете не по-зле от мен, че никой не може да застави бойците да се сражават против волята си, а щом те са готови да се бият храбро на твърда земя, какво повече бихме могли да искаме от хора, родени и израснали на сушата? Второ, не съм съгласен, че като слезем на брега тук, ние непременно ще загубим предимството от изненадата. Ако изпратим доста напред няколко бързи галери, маскирани като египетски пиратски кораби, със задачата да нападнат всеки срещнат кораб, основната част от флотата ни ще остане незабелязана. А и на сушата можем да изпратим далеч пред войската конни разузнавачи, които да не допуснат сведенията за нашето приближаване да стигнат до Картаген по обичайните пътища. Възможността корабите да бъдат пръснати или разбити при буря трябва да се има предвид, но ако наистина се появи буря, няма ли да бъде по-добре войниците и конете ни да са в безопасност на брега? По-лошо от бурята, от военна гледна точка, би било безветрието, което би дало на вандалите време да се подготвят. Освен това на картата виждам, че за да се доберем до езерото Тунис, ще трябва да заобиколим нос Бон, разположен в самия край на един дълъг полуостров, осеян със стръмни скали, след което да сменим рязко курса от североизток към югозапад. Ако разполагахме с прочутия мех с ветровете на Одисей и можехме да пускаме ту един, ту друг от тях по желание или ако всичките ни кораби бяха галери, положението би било различно, но сега мисля, че не бива да рискуваме да бъдем задържани от безветрие или от насрещен вятър при нос Бон.

Ето защо съветът ми е да дебаркираме незабавно, флотата да ни придружава на бавен ход до началото на полуострова, откъдето до Картаген остават само петдесет мили по суша, но сто и петдесет по море, след това да тръгнем направо за Картаген, като пресечем хълмовете и заобиколим езерото, да превземем столицата, а флотата да заобиколи полуострова с максимална бързина и да се присъедини, към нас, щом дадем знак, че имаме нужда от нея. Колкото до укрепените градове, аз съм обучил пехотата да загражда с окопи стана за нощуване, а това в известен смисъл е за предпочитане пред града с неговите укрепления, тъй като няма да имаме затруднения с цивилното население. Най-после, хората и конете трябва да привикнат отново със сушата, преди да влязат в бой — един деветдневен поход ще им дойде много добре в това отношение. Всеки план си има слабите страни и крие опасности, но при голямото числено превъзходство на вандалите ние трябва да изберем тъй неочакван за тях тактически вариант, какъвто е предложеният от мен. Не забравяйте, освен това, че ромейските африканци са православни и че гледат на Гелимеровите вандали като на ариански потисници. Ако се държим мъжествено и благоразумно, цялото гражданско население ще застане на наша страна и няма да чувствуваме липса нито на вода, нито на хранителни продукти.

Тези доводи бяха необорими. Слязохме на брега всички с изключение на екипажите и по една стража от петима стрелци на всеки кораб. Господарката Антонина не склони да остане на флагманския кораб — такава смела жена бе тя.

Глава единадесета
Разгромът на вандалите

В повечето исторически книги от наше време описанията на отделните сражения си приличат твърде много помежду си. Занапред умението ми на историк ще бъде подложено на сериозно изпитание, което ще покаже дали ще съумея да ви опиша достатъчно пълно водените от Велизарий битки, като направя да изпъкнат основните различия между тях, без да ви отегчавам с твърде много военни подробности, също както един домакин може да даде на своя гост да опита някои прочути стари вина, без да прави опит да го опие. Трябва да покажа например, че сражението при Десетия милиарий се различаваше от двете персийски битки при Дара и Ефрат по изключителното си безредие и силно пресечената местност.

На деня на свети Йоан Кръстител, който е и ден на лятното слънцестоене, ние слязохме на брега в Капудия, оставяйки зад гърба си уморителното тримесечно пътуване, и скоро след това бяхме приветствувани от едно крайно благоприятно знамение: докато окопаваха нощния лагер, войниците неочаквано откриха обилен извор на прясна вода. С помощта на улеи успяхме да напоим всички коне и така си спестихме труда да разтоварваме бурета с вода. Велизарий изпрати напред един отряд от своята лична конница в Сулект — най-близкия град. Привечер те наближили градските порти и прекарали нощта скрити в един овраг. Призори дълга върволица натоварени със зеленчуци коли и селяни на коне се задали от вътрешността на страната, понеже този ден беше пазарен в Сулект. На малки групички по двама, по трима нашите войници се присъединили към колоната и завзели града, който не бе защитен със стени, без да срещнат никаква съпротива. Когато градските жители, ромейски африканци, се събудили, те били приканени да се радват, защото Велизарий идвал като техен освободител от вандалските поробители. Свещеникът, кметът и останалите градски първенци предадоха с най-голяма готовност ключовете на града и ни предоставиха пощенски коне и други полезни неща. На другия ден бяхме разквартирувани в Сулект с неговите четвъртити къщи от варосан камък и с добре поддържани градини и тъй като Велизарий бе успял да внуши на войниците колко важно е да се държим дружелюбно и почтено с местното население (като нареди да бъдат бити с камшик няколко крадци на плодове), към нас се отнесоха много гостоприемно.

Бе заловен един кралски вестоносец на вандалите и Велизарий, който винаги предоставяше на враговете си възможността да се предадат, преди да бъдат нападнати, го отпрати в Картаген с послание до тамошните вандалски първенци. В него той ги уверяваше, че не е дошъл да воюва с тях, а само да свали от трона узурпатора Гелимер и да възстанови правата на законния им крал Хилдерих; накрая ги призоваваше, в името на Юстиниан, да му окажат съдействие. Изпращането на това послание може да се разглежда като необмислен ход, противоречащ на оповестеното му намерение да превземе града с изненада, тъй като, ако побързаше, куриерът щеше да пристигне шест дни преди нас и да вдигне тревога. Но моралните скрупули на Велизарий във връзка с воденето на ненужни сражения не можеха да бъдат лесно потиснати. Освен това такова открито заявяване на неговите намерения подсказваше, че е довел със себе си изключително силна армия, която е в състояние да ги осъществи, и беше много вероятно вандалите да се уплашат и да отстъпят.

Крал Гелимер обаче не беше в Картаген, а в Була, на няколко дни път навътре в страната, заедно с повечето от своите войници. Брат му Аматас, на когото вестоносецът връчил посланието, го препратил незабавно в Була. Пощата във вандалското кралство бе много добре организирана и Гелимер отговорил още на следния ден. Заповедта му била Хилдерих да бъде незабавно умъртвен, а Аматас да се приготви да отбранява пътя, по който настъпвахме, при Десетия милиарий от Картаген, където той минава през тясно, заобиколено с хълмове дефиле. Войските на Аматас трябвало да заемат позиция не по-късно от трети юли. Самият Гелимер щял да избърза с конни подкрепления и да ни нападне в тил на същия този ден, ако дотогава положението не се промени. За тази размяна на писма Велизарий не знаеше още нищо.

Ние продължавахме да напредваме през Лептимин и голямото житно пристанище Хадрумет, като изминавахме по дванайсет мили дневно. Местното население ни снабдяваше в изобилие с плодове и пресен хляб — тези клетници ни приветствуваха с огромно въодушевление. Всяка нощ се окопавахме. За да се получи ограда, всеки войник носеше по един дълъг заострен кол, който забиваше в защитния ров. Флотата ни следваше отдясно, а вятърът оставаше попътен. Йоан Арменеца начело на триста конници от личната гвардия на Велизарий образуваше авангарда, а масагетските хуни защищаваха левия ни фланг. Велизарий предвождаше ариергарда. Най-после стигнахме до основата на полуострова и трябваше да се разделим с корабите, но съжаленията ни бяха смекчени от красотата на това райско кътче Грасе — кралски дворец, построен от Гензерих и заобиколен с величествени гори. Най-различни дървета, виреещи при местния климат, зарибени езера, фонтани, поляни, хвърлящи дебели сенки стени, беседки, цветни лехи и огромна овощна градина, чиито дръвчета бяха наредени на групи, по пет различни вида във всяка група. В Африка е по-горещо, отколкото у нас, така че в края на юни имаше вече зрели плодове, каквито не очаквахме да намерим преди началото на август — смокини, праскови, грозде и други подобни. Войниците се разположиха под дръвчетата и получиха разрешение да ядат на корем, но не и да вземат със себе си плодове. Всички се натъпкахме със сливи, джанки, смокини и черници, но когато потеглихме отново на път, дърветата бяха все така сведени от плод.

Същия ден научихме за екзекуцията на Хилдерих и нашият ариергард забеляза за пръв път разузнавателния отряд на крал Гелимер. Но Велизарий продължи напред без никакво забавяне или ускоряване на хода. На шестия ден, четвърти юли, пресякохме полуострова, заобиколихме езеро Тунис и се доближихме до Десетия милиарий. Тук имаше малко селце и пощенска станция — спряхме на пет мили оттам. Велизарий избра добре отбраняема позиция за обичайния ни укрепен лагер, където се окопахме надеждно зад импровизираната ограда от колове.

Междувременно вандалските сили стесняваха обръча около нас. Аматас вървеше начело на картагенския гарнизон, племенникът на Гелимер — синът на Зазо — настъпваше към нашия фланг, а самият Гелимер застрашаваше ариергарда ни. И вандалите подобно на готите са добри конници и владеят изкусно копието и широкия меч, но само пехотата им е въоръжена с лъкове. Те не бяха се сражавали с конни стрелци като нашите, тъй като единствените им врагове в тази страна, дивите мавърски конници от пустинята, воюваха с метателни копия. Това бе добре дошло за нас. А що се отнася до качествата им на бойци, тези светлокожи и русокоси северняци се бяха приспособили вече, при третото поколение, доста добре към африканските условия. Вземаха си жени от туземното население, бяха променили навиците си на хранене и се бяха поддали на африканското слънце (което подтиква повече към раздразнителност, отколкото към търпение и издръжливост) и на изтънчености като копринени дрехи, често къпане, пикантна храна, оркестрова музика и масаж, вместо да се занимават с военни упражнения. Този изтощителен начин на живот караше още по-силно да изпъкне една обща за всички германски племена черта — тяхната неспособност да владеят чувствата си. Войската им обаче бе увеличила броя си от петдесет хиляди по времето на Гензерих до осемдесет хиляди, без да се смятат многочислените им мавърски съюзници.

Йоан Арменеца напредваше начело на авангарда и на трети юли по пладне, след един завой на пътя недалеч от Десетия милиарий, се натъкнал на сто добре екипирани вандалски конници, спрели нехайно пред пощенската станция. Хората на Йоан, яздещи в колона, не могли да се разгърнат — поради теснината, през която минава тук пътят. Нямали възможност да пуснат в употреба лъковете си, затова колоната се хвърлила в атака с копията. Вандалите се строили бързо и посрещнали нападението. В последвалата схватка паднали дванайсет от нашите бойци, но тогава Йоан Арменеца извадил едно тежко метателно копие от щита си и ударил с него в упор техния предводител — красив младеж с позлатени доспехи. Копието пронизало челото му и той се свлякъл мъртъв от коня, вандалите веднага се пръснали с викове на ужас, а нашите се впуснали да ги преследват. Все повече вандали, яздещи в спокоен тръс на групи по двайсет-трийсет души, се присъединявали към панически бягащите, също както търкулналата се по склона снежна топка събира нов сняг и нараства до чудовищни размери. Нашите конници ги преследвали с дълги и къси копия и стрели, като ги избивали методично и не им давали възможност да прегрупират силите си, изтласквайки ги от теснината.

В ширналата се оттатък равнина нашите успели вече да се разгърнат и клането станало още по-ожесточено. Йоан Арменеца изтласкал вандалите чак до стените на Картаген и съдейки по труповете, пръснати из цялата равнина в продължение на десет мили, човек би могъл да помисли, че това е работа на двайсетхилядна армия, а не на половин ескадрон.

Междувременно силите на крал Гелимер и на неговия племенник се срещнали при Десетия милиарий. На едно равно място, някогашно солено езеро, племенникът имал злочестината да се натъкне внезапно на масагетските хуни. Той ги превъзхождал числено с три хиляди срещу шестстотин, но странният вид на тези мъже с хлътнали очи и дълги коси (които, не бива да забравяме, живееха на една година път от Картаген и никога преди не са били виждани на африканска земя) изплашил суеверните вандали, а неочакваният, убийствен дъжд от стрели бил просто ужасяващ. Те побягнали вкупом, без изобщо да се отбраняват, и били изклани почти до крак. Що се отнася до Гелимер, той не знаел нищо за съдбата на своя племенник и бил загубил от очи ариергарда на Велизарий поради хълмистия терен. Велизарий бе вече научил, че Йоан Арменеца е очистил теснината от неприятеля, но не бе получил други известия от него и се страхуваше, че може да е попаднал в засада и да се нуждае от помощ. Като остави пехотата под прикритието на оградата от колове, той нареди на херулите, намиращи се под командата на кръвния му брат Фарас, и на един ескадрон тракийски готи да препуснат напред в галоп и да разузнаят. Велизарий ги последва на по-бавен ход с основната конна армия.

По това време крал Гелимер бе близо до Десетия милиарий, начело на трийсет хиляди конници. В лагера командата бе поета от моята господарка, която организира защитата с голяма вещина — тя бе научила много от Велизарий, а нейното мъжество и приветливото й държане внушаваха голямо доверие у всички. Пълководческите й способности обаче не бяха поставени на сурово изпитание: Гелимер задмина укрепения ни лагер, без да го забележи, понеже се намираше зад един хълм. Той се разминал и с Велизарий, който се движеше по друг път.

Когато Фарас и тракийските готи стигнали до пощенската станция, където се бе състояла първата схватка, там царяло голямо възбуждение — хората били разбрали, че убитият вандал с позлатените доспехи е самият Аматас, братът на Гелимер.

Фарас и неговите херули се втурнали да търсят Йоан Арменеца. Едва потеглили, когато от юг се задал облак прах и един преден пост съобщил за приближаването на огромна вандалска конница — хората на крал Гелимер. Тракийските готи се опитали веднага да завземат хълма на входа на теснината, но вандалите скоро ги отблъснали благодарение на грамадното си числено превъзходство и те се оттеглили в галоп към главния ни корпус. Така крал Гелимер със своята пет пъти по-многобройна армия се оказа господар на лесно отбраняемия проход. Йоан Арменеца и Фарас бяха от едната страна, Велизарий — от другата, а корабите ни се намираха далеч от нас — битката изглеждаше напълно загубена.

В Константинопол има един площад, наречен Площад на братската любов, където на висок пиедестал е поставена красива скулптурна група в чест на братската привързаност между синовете на император Константин, но впоследствие единият от тях убил безмилостно другите двама. Изобщо сред гърците и другите обитатели на Средиземноморието истинската братска любов е толкова рядко явление (поради законите за наследство), че когато се прояви, дори ако става въпрос не за багренородни лица, наистина заслужава да бъде увековечена в мрамор. Та нали и най-старата поема на гръцки език „Дела и дни“ от Хезиод[1] е била вдъхновена от една разпра с брат му! При германските племена обаче братската любов е правило, а не изключение и охолният живот на вандалите в Африка съвсем не бе отслабил тази тяхна черта. Затова, когато крал Гелимер стигнал следобед пощенската станция при Десетия милиарий и научил за смъртта на брат си Аматас, това било страшен удар за него. Той се отдал на варварска скръб и не бил в състояние да прояви интерес към тактическата ситуация: единствените му мисли били за гробници и погребални елегии.

Велизарий организирал отстъпилите от хълма тракийски готи и ги повел бързо към милиария, където вандалската войска била струпана в пълен безпорядък. Конницата се била спуснала от тъй важния в тактическо отношение хълм, за да види какво става, и останала долу, присъединявайки се към всеобщите ридания за загиналия Аматас. Гелимер, който бил научил вече и за поражението и смъртта на своя племенник, убит от масагетските хуни, ревял безутешно, така че от него не можело да се очаква никаква военна мисъл или дело.

Велизарий, изненадан, но доволен от тази гледка, без да губи време, разделил конницата си на две стегнати части и ги изпратил да завземат височините от двете страни на прохода, а когато тази задача била изпълнена, дал знак за едновременна атака срещу струпания долу неприятел. Облаци стрели придали голяма острота на нашето стремително нападение, а склонът на хълма го направил неотразимо. Още при първата атака неприятелят дал стотици жертви. Тогава нашите ескадрони се отдръпнали малко нагоре по склона, пуснали нов облак стрели и се втурнали пак в атака. Тази маневра била повторена няколко пъти. Половин час по-късно всички оцелели вандали, с изключение на два-три ескадрона, останали откъснати в прохода, побягнали панически към соленото блато, където много от тях били пресрещнати и изклани от масагетските хуни. А колкото до Йоан Арменеца в равнината край Картаген, неговите хора се били така пръснали, грабейки мъртвите, че не му било никак лесно да ги събере. Пристигането на Фарас не му помогнало много, защото неговите херули също се втурнали да мародерствуват, така че изминало доста време, докато обединените им отряди, наброяващи седемстотин души, се върнали да окажат съдействие на Велизарий. Те пристигнали в самия край и спомогнали за пълната победа с една последна атака в теснината.

За тази битка Велизарий казваше: „Благодарен съм, но изпитвам срам, какъвто сигурно изпитва и изпадналият в тежко положение играч на шах, когато темпераментният му противник проиграе сигурната си победа чрез безсмислена жертва на най-силните си фигури. Може би трябваше да се вслушам все пак в съвета на флотоводеца и да нападна Картаген по море, защото проходът при Десетия милиарий е непревземаем, ако се отбранява енергично.“

На сутринта господарката доведе пехотата и всички заедно потеглихме за Картаген. Пристигнахме късно следобед и намерихме портите широко отворени за нас. Обаче Велизарий забрани всякакво влизане в града — не толкова поради опасения от евентуална засада, колкото от страх, че войниците му може да се втурнат да плячкосват и грабят. Картаген беше освободен ромейски град, а не превзето вандалско селище, затова не биваше да има никакви насилия. Ликуващите граждани бяха запалили свещи и лампи на почти всеки прозорец, така че градът бе осветен като за празник — от мястото, където се намирахме, той представляваше много красива гледка с лекия наклон на своя терен. Весело възбудени хора се стичаха в нашия лагер, като носеха венци и подаръци за войниците. Колко жалко, викаха те, че не ни било разрешено да вземем участие в това великолепно възторжено веселие. Всички мръсни вандали, които не успели да избягат, потърсили убежище в църквите, а по улиците вървели огромни шествия, водени от епископите, ечали песни и приветствия към православните християни!

Същата вечер пристигнаха и корабите, тъй като вятърът се бе обърнал точно когато заобикаляли нос Бон — те хвърлиха котва в езеро Тунис, но няколко кораба се отправиха на своеволна експедиция към външното пристанище на Картаген, където екипажите разграбиха складовете. Когато Велизарий научи за пристигането на флотата, той каза: „Сега виждам, че ако все пак бях послушал съвета на флотоводеца да поема риска за неблагоприятен вятър и да се реша на морска битка, щях да направя грешка. Защото едно нападение по море срещу Картаген би било равносилно на лудост. Отбраната на пристанището е непробиваема — крепостните стени към морето са високи и добре защитени. И ако не беше паниката, предизвикана от вестта за поражението на крал Гелимер, поради която вандалският гарнизон махна грамадните преградни вериги от входа на езеро Тунис и на външното пристанище, за да избяга с всички налични кораби, нашата флота нямаше да успее да влезе. Нямаше как да се справим с това препятствие. Не биваше изобщо да предприемаме тази експедиция с такава малка армия. Но щяхме ли да имаме по-голям успех с по-многочислена войска?!“

На сутринта, когато слънцето се издигна над хоризонта, той разреши на екипажите да слязат на брега. След строги заповеди за запазване на добри отношения с местното население, Велизарий влезе в Картаген начело на цялата армия. Предишната вечер бе набелязано къде ще се разквартирува войската и всяка част се придвижи до определената й улица в пълен ред, сякаш това беше Адрианопол или Антиохия, или дори самият Константинопол. Господарката Антонина и Велизарий отседнаха в кралския дворец; вечерта всички се събрахме в банкетната зала на угощението, което Аматас бе поръчал за крал Гелимер. Блюдата поднасяха кралските слуги. След това Велизарий седна на трона на Гелимер да раздава правосъдие от името на императора. Завземането на града бе станало толкова спокойно, че ежедневните занятия на населението не бяха ни най-малко смутени. С изключение на разграбването на пристанищните складове, за което бе извършено строго разследване, нямаше друго наказуемо нарушение и оплакванията бяха много малко.

Този ден бе чествуван празникът на свети Киприан, покровителя на Картаген, въпреки че до точната дата оставаха още два месеца, тъй като бризът на свети Киприан — силен североизточен вятър, излизащ обикновено в средата на септември — също бе избързал и помогнал на корабите ни да се приберат безопасно в пристанището. Катедралата „Свети Киприан“, превърната в място за ариански богослужения няколко години преди това, беше сега отново в православни ръце, така че празникът бе чествуван с църковен триумф и осанна.

Градът е наистина величествен с множеството си магазини и статуи, колонади от местния жълт мрамор, бани, тържища и огромния, кацнал на един хълм хиподром — с две думи, има всичко необходимо за един престолен град, макар че площадите не са така големи, както константинополските, и улиците са много по-тесни. Седмици наред лицата на жителите му светеха с радостта на свободата и всеки ден приличаше на празник. Невероятната лекота, с която бяха сразени вандалите, бе едва ли не единствената тема за разговори и за да се намери приемливо обяснение, всеки се стараеше да си спомни някакъв пророчески сън или поличба.

Пророчески смисъл бе открит дори в едно ученическо четиристишие, отдавна обиколило всички улици:

Гама ще прогони Бета,

ала Бета няма да търпи,

ще отпрати Гама надалеко,

ще извади двете й очи,

Това стихотворение бе взето първоначално от един буквар, използуван в местните килийни училища за преподаване на гръцката азбука: първата буква, алфа, следваше да се запомни като начална буква на цветето „ангос“, бета — на „балеарикос“, въоръжен с прашка балеарски войник, и гама — на „галос“, галски копиеносец. Монасите бяха нарисували в буквара цветето и двамата войници, за да могат децата да ги запомнят по-лесно. Но децата си представяха балеареца и гала, изобразени на две срещуположни страници на пергаментовия свитък, като смъртни врагове. Затова в играта „балеарец и гал“ едното дете беше галът и преследваше другото, балеареца, с пръчка, а след като го хванеше, побягваше на свой ред, гонено от балеареца с дребни камъни. Стихотворението се отнасяше до тази игра. Но сега народът влагаше друг, пророчески смисъл в него, а именно, че крал Гензерих бе прогонил Бонифаций, ромейския пълководец, който го бе поканил в Картаген от Андалусия, а сега пък Велизарий обърна в бягство крал Гелимер, убивайки брат му и племенника му. Защото имаше пълно съвпадение на началните букви.[2]

Самият Велизарий не си губеше времето за самовъзхвала и тълкуване на пророчества. Той впрегна незабавно на работа част от вандалските пленници, всички зидари и общи работници в града, голям брой моряци и пехотинците, които можеха да бъдат освободени от гарнизонния корпус, като им възложи да поправят градските стени откъм сушата, превърнали се в развалини, и да изкопаят дълбок ров с ограда от колове. Това беше голямо начинание. Макар че градът е разположен на полуостров и е защитен от морето от три страни, той е снабден с внушителни укрепления — тройна стена в основата на полуострова, дълга седем мили и висока четирийсет стъпки, с яки бойни кули, вътрешна стена в подножието на склона, петнайсет мили дълга и също много солидна, и брегови защитни съоръжения. Има две укрепени пристанища — външното за търговски, а вътрешното за военни кораби, двеста от които могат да се подслонят там едновременно. Ние заварихме вътрешното пристанище опразнено, тъй като преобладаващата част от вандалската флота бе отплавала със Зазо за Сардиния, други кораби бяха изпратени в Триполи, а гарнизонът бе успял да избяга с останалите.

След един-два дни бе сигнализирано приближаването на един вандалски военен кораб — оставихме го да влезе в пристанището необезпокояван, понеже екипажът явно не подозираше, че градът им е в наши ръце. Капитанът бе арестуван веднага след слизането си на брега и остана като гръмнат от ненадейната смяна на властта. Той носеше писмо до крал Гелимер, с което брат му Зазо го известяваше за пълната си победа в Сардиния и изказваше увереност, че забелязаната на път за Картаген императорска флота е вече унищожена, както е и заслужавала. Сега крал Гелимер бе зает с реорганизиране на своята армия в Була — град във вътрешността на страната, разположен на четири дни път в източна посока, древна столица на нумидийските царе. Той бе изпратил вече писмо до Зазо по една от своите галери на котва по-надолу край брега, в което го молеше да се върне.

Две седмици по-късно Зазо бе отново в Африка с цялата си войска — Сардиния се намира само на сто и петдесет мили в северна посока — и стисна в прегръдките си своя брат Гелимер в равнината край Була, Застанали така, ридаейки безмълвно и притиснати един до друг, те сигурно са представлявали жива статуя на братската любов, която би обезсмъртила всеки скулптор, способен да я възпроизведе. И без нито една дума, следвайки царствения пример, всеки от хората на Зазо си избрал по един от воините на Гелимер, за да го прегърне, след което настъпило всеобщо ридание и кършене на ръце. Гледката трябва да е била наистина фантастична!

Накрая обединената вандалска армия тръгна срещу Картаген. Гелимер е бил явно поразен от откритието, че външната стена е защитена от новоизкопан ограден ров и повечето от разрушенията й са поправени. Неприятелят не се осмели да нападне най-външната от трите стени, върху която бяха заели позиция най-добрите стрелци от пехотата, и се задоволи да прекъсне дългия петдесет мили акведукт, снабдяващ с вода целия град. Но Велизарий бе взел вече необходимите предпазни мерки и бе отклонил водата от баните и декоративните басейни към дълбоките подземни резервоари за питейна вода. Вандалите спряха също снабдяването с плодове и зеленчуци от вътрешността на страната, но това не се почувствува в града, който можеше да се снабдява с провизии по море, а и от собствените си градини. Да си вандал в Африка, бе означавало да живееш, без да плащаш данъци, и да се ползуваш с феодални привилегии, затова вандалското предградие на Картаген, разположено вдясно от стария град, гледано откъм морето, се състоеше от великолепни къщи, заобиколени от паркове и грамадни овощни и зеленчукови градини. Тези имения бяха конфискувани от Велизарий за разквартируване на войската и тъй като бе плодоносна есен, не чувствувахме никаква липса на продукти. А и градските хамбари разполагаха с големи запаси.

Тогава крал Гелимер се опита тайно да разбунтува някои наши части, а именно тракийските готи, споделящи тяхната арианска вяра, и масагетските хуни, които имаха причини за недоволство — след подписването на мирния договор с Персия те не бяха пуснати да се завърнат в родните си степи от другата страна на Персийската империя, както им бе обещано, а ги натовариха на кораби за Африка. Готите посрещнаха с присмех нелоялното предложение и веднага докладваха за него, но трябваше да мине доста време, докато Велизарий, оказвайки особени почести на хуните и канейки ги на не едно пиршество, успя да спечели пълното им доверие и да ги накара да признаят, че са обмисляли сериозно предложението на вандалите, както той бе вече научил от своя помощник Айган. Те обясниха, че не желаели да бъдат задържани в Африка като гарнизонни части, за да живеят и да умрат тъй далеч от домовете си. Такива съблазнителни примамки като копринени дрехи, кристални чаши за тяхната каваса, пълни кореми и закръглени, любвеобилни жени не бяха в състояние да надделеят над мъката им по родината, по необятната, брулена от ветровете степ и по каруците на техните близки. Тогава Велизарий се закле в собствената си чест, че ще им разреши да се завърнат в отечеството си веднага след като вандалите бъдат окончателно победени, и в замяна те отново му се заклеха във вярност.

Когато в началото на декември стената бе напълно възстановена и можеше отново да се защищава по цялото й протежение от седем мили дори и без преграден ров, Велизарий реши да изведе армията си срещу вандалите. Ако претърпеше поражение, сега поне можеше да се оттегли на сигурно място. Той застана лично начело на пехотата, която представляваше основният корпус. Авангардът, в който влизаше цялата конница, с изключение на петстотин души от неговата лична гвардия, останали с него, откри неприятеля при Трикамера, на двайсет мили разстояние от града, и го нападна незабавно съгласно получените заповеди. Това сражение протече необичайно. Вандалите, макар и този път далеч по-многобройни от нас, оказваха само пасивна съпротива, сякаш бяха най-обикновени, необучени новобранци от пехотата. Йоан Арменеца, начело на останалите хиляда конници от личната гвардия на Велизарий, опита да ги подмами да излязат срещу него чрез спорадични атаки. Накрая, като разбра, че няма да успее да ги помръдне и че всяко мъжество ги е напуснало, той ги нападна истински, развявайки императорското знаме. Поради някаква суеверна причина Гелимер бе наредил на хората си да оставят копията и да се бият само с мечове, което ги постави в крайно неизгодно положение.

Скоро Улиарис има щастието да повали мъртъв Зазо с един удар на дългото си копие и когато научиха за смъртта му, вандалите в центъра се огънаха и побягнаха назад към лагера си. Фланговете ги последваха веднага щом атаката стана всеобхватна, без да отговорят на удара с удар. За сражение, което трябваше да реши съдбата на едно толкова голямо кралство, то бе забележително безкръвно и трая всичко на всичко един-единствен час. Ние загубихме петдесет души, а те — осемстотин. Нашата пехота отново не влезе в действие, понеже бе изостанала на половин ден път. Тя пристигна късно следобед и се приготви да нападне вандалския лагер — един голям кръг от покрити каруци, защитен със слаба ограда от колове.

Когато крал Гелимер забелязал придвижването на основните ни сили, той хванал любимия си племенник, шестгодишния син на Аматас, поставил го зад себе си на седлото, казал му да се държи здраво и препуснал в галоп, последван от свита баджанаци, зетьове и други родственици, без нито дума на обяснение или оправдание към своите пълководци. Получили такъв внушителен пример на малодушие от своя владетел, те и не помислиха да организират защитата на лагера. Един след друг ескадроните се пръснаха накъдето им видят очите: срамна прелюдия на една срамна сцена.

Без нито един удар ние завзехме лагера и всичко в него; бойците напуснаха строя и играта на всеразграбване започна незабавно. Никоя войска не е получавала заслужено такава плячка. В сандъците по колите ги чакаха не само злато и скъпоценни камъни (църковна утвар и лични накити), слонова кост и коприна, но и човешка плячка — жените и децата, които вандалите бяха така подло изоставили на собствената им съдба. Велизарий обаче бе подчертал съвсем недвусмислено, че макар и старият военен обичай да предоставя на победителя правото да разграби лагера на врага, той ще нареди да бъде обесен или набит на кол всеки обвинен в изнасилване, защото това е престъпление срещу Божиите закони. Велизарий, както вече знаете, имаше навика да налага изпълнението на подобни заповеди и затова бе достатъчно да каже нещо само веднъж, за разлика от Юстиниан, неговия господар, който често пъти издаваше отново и отново все същия едикт, понеже, като му липсваше достатъчно решителност да го наложи, държеше поне да напомни на своите поданици за заплашващите ги наказания.

И така, нямаше никакви изнасилвания, в смисъл че никоя жена не бе заставена да извърши нещо против своята воля. Но нашите войници бяха сериозно ухажвани от самите жени, много от които бяха изключително красиви и почти всички — стройни и изящни. Защото те не виждаха основание да останат верни на съпрузи, които ги бяха изоставили по такъв малодушен начин. Освен това тяхната практичност им подсказваше, че единствената им надежда да се спасят от робство и да продължат охолния си живот в Картаген, прекъснат от тази досадна война, беше да станат съпруги на нашите, на по-достойните мъже. Много от тях трябваше да мислят и за децата си. Те предполагаха, както впрочем и повечето от нашите хора, че когато битките престанат, армията завоевателка ще стане военната аристокрация на Африка, като измести вандалите и съответно ги лиши от техните лични имущества. Тези надежди на нашите войници бяха подкрепени и от проповедта, която Картагенският епископ изнесе в катедралата по следния текст от евангелист Лука: „Когато силният отбраня с оръжие своя дом, тогава имотът му е в безопасност; когато пък някой по-силен от него го нападне и го победи, взима всичкото му оръжие, на което той се е надявал, и разделя плячката му.“ Изгледите да станат благородници в една толкова процъфтяваща и привлекателна страна радваше всички, с изключение на масагетите.

За мен обаче не е лесно да реша комична или трагична бе гледката на тези жени, бързащи толкова много да си изберат подходящ мъж и да му се отдадат заедно с богата зестра от земя, добитък и хубави, напълно обзаведени къщи в Картаген. С изключение на тракийските готи нашите хора не разбираха нито дума от вандалския език. Ако дадена жена не беше особено привлекателна или не се предлагаше заедно с маса скъпоценни камъни и злато в пазвата си, те я отблъскваха и тръгваха да търсят нещо по-добро. Що се отнася до числеността, имаше поне една вандалка за всеки мъж от нашата войска. Няколко по-скромни жени се струпаха около мен, надявайки се чрез женитбата си с евнух да запазят както целомъдрието си, така и своята свобода. Господарката също получи безброй предложения да ги вземе като слугини. Тя беше сред първите, които влязоха в лагера, и с помощта на прислугата събра цял куп съкровища.

Но плячкосването и невъздържаните чувствени наслади разстроиха напълно армията. Ако една-единствена вандалска част бе направила опит да си върне лагера два часа по-късно, тя щеше да спечели лесна победа. Нашите войници пълнеха догоре шлемовете си от бъчвите със сладко вино в каруците и сега се скитаха безцелно, вдигаха скандали, грабеха, пееха нестройно, продаваха си един другиму тежки и обемисти или нежелани предмети за шепа пари в брой, приемаха женските ласки и накрая тръгваха да обикалят вън от лагера, търсейки нова плячка, укрита от бегълците в съседните пещери или под някой камък. Тази необуздана шетня продължи през цялата нощ. Велизарий обикаляше от място на място с шестима предани войници и потушаваше с тежка ръка всяко насилие, на което се натъкваше. Хората бяха така опиянени от внезапното си забогатяване, че бяха убедени във възможността да се оттеглят сега и да заживеят охолно от печалбата си, без каквито и да било по-нататъшни военни задължения.

При зазоряване Велизарий, последван от господарката, се качи на една купчина пръст в центъра на лагера, откъдето отправи настоятелен призив за дисциплина и подчерта опасността от контранападение. Отначало нямаше никакъв отклик. Тогава той сам изсвири с тръбата „Сбор на белите!“ и конниците от личната му гвардия постепенно си спомниха, че наказанието за неявяване на сбор е жесток побой с камшик. Затова един по един те заприиждаха неохотно, влачейки след себе си плячката с помощта на новопридобитите си семейства. По предложение на моята господарка Велизарий изпрати за Картаген конвой с плячката; вещите бяха събрани във вързопи и натрупани в пленените каруци: по две каруци за всяко отделение, като пленниците на отделението вървяха пеш отстрани под командата на един старши войник.

След това той изпрати Йоан Арменеца с двеста души по следите на крал Гелимер, като му нареди да го доведе жив или мъртъв, където и да се намира. Улиарис, който изпитваше законна гордост, че е успял да убие Зазо, пожела да се присъедини доброволно към този отряд. Велизарий свика всеобщ сбор и заплаши да нападне пияната войнишка сган с копие, ако не се опомнят и не пристъпят към изпълнение на дълга си, което те побързаха да сторят. Той отпрати конницата да претърси околността за вандали, хиляди от които се оказаха укрити в селските църкви. Животът им бе пощаден, те бяха обезоръжени и върнати под пехотен конвой в Картаген.

Йоан Арменеца и Улиарис преследваха Гелимер в течение на пет дни и пет нощи към Хипон Регий, процъфтяващо пристанище на около двеста мили западно от Картаген, и щяха да го настигнат на следващия ден, ако не се бе случило едно голямо нещастие. Призори Улиарис почувствувал студ и изпил много вино, за да се сгрее. Стомахът му бил празен, така че виното го хванало и той започнал да приказва и да се шегува по глупав и лекомислен начин. Един стар десетник го смъмрил с думите:

— Ако твоят господар Велизарий можеше да те зърне сега отнякъде, благородни Улиарис, набиването на кол нямаше да ти се размине!

— Пфу! — отвърнал Улиарис. — Не е пиян човек, който може да стреля точно.

При тези думи той насочил лъка си към първата попаднала пред очите му цел — един папуняк с пъстри пера и жълта качулка, кацнал върху някакъв храст на едно малко възвишение недалеч от тях. Стрелата изсвистяла и Улиарис се провикнал:

— Така ли стреля пиян човек? Както сам казах на господаря в Абидос, пияният не бива никога да се докосва до оръжие.

Всички се засмели, защото стрелата полетяла далеч от целта. Но смехът им скоро секнал, когато от другата страна на възвишението се разнесли викове, че има ранен човек. Оказало се, че това е самият Йоан Арменеца — цялото острие на стрелата се било впило във врата му.

Това злощастие отложило за известно време преследването на крал Гелимер. Йоан Арменеца издъхнал няколко минути по-късно в ръцете на Улиарис, а съкрушеният от срам и ужас Улиарис потърсил убежище в един близък селски параклис, така че войниците останали без предводител. Смъртта на Йоан бе първата дълбока скръб, сполетяла Велизарий, но той я понесе без шумни изблици във вандалски стил. Когато войниците му докладвали за жестоките угризения на Улиарис и за последните думи на Йоан („Заклевам те в любовта ти към мен, любезни господарю, да не си отмъщаваш на нашия стар приятел“), той прости на Улиарис. Йоан Арменеца бе погребан на същото това място и Велизарий определи ежегодна сума за поддържането на гроба му. До края на живота си Улиарис не се докосна повече до вино, освен при приемане на причастието. Години по-късно, когато напусна армията, той стана монах и се посвети на Бога в манастира „Свети Вартимей“ във Влахерна при Златния рог.

Велизарий оглави лично преследването на крал Гелимер, който за малко не избяга от Африка с един кораб, пълен със съкровища. Намерението му беше да се добере до своя съюзник, краля на вестготите, в Испания. Но насрещен вятър го върна обратно в Хипон Регий и той потърси убежище при някакво приятелски настроено мавърско племе в една стръмна планина, наречена Папуа, издигаща се недалеч от Хипон и морето. Корабът със съкровищата попадна в ръцете на Велизарий, но той нямаше време да чака там, докато плячката бъде допълнена с короната и самата персона на Гелимер. Присъствието му бе наложително другаде. И така, след като местните власти в Хипон му предадоха града, той потърси благонадежден военачалник, на когото да възложи обсадата на Папуа, и се спря на кръвния си брат Фарас. Докато Фарас и неговите херули заемаха позиции в полите на планината, за да предотвратят бягството на Гелимер, Велизарий продължи да залавя и обезоръжава пръсналите се из целия диоцез вандалски бегълци. Той събра всички пленници в Картаген и ги сложи да работят по заздравяване на укрепленията.

Освен това Велизарий разпрати експедиционни корпуси, подсилени с нови набори от ромейски африканци, в различните отдалечени части на вандалската империя, за да ги обедини отново под централната власт. Една част бе изпратена в Корсика и Сардиния заедно с главата на Зазо за доказателство, че Велизарий наистина е завзел Картаген, друга — в Северозападна Африка с главата на Аматас, който бе управлявал преди това тази област; трета експедиция замина за Триполи, а четвърта — за плодородните Балеарски острови, богати на зехтин, бадеми и смокини. Всички тези острови и провинции признаха веднага неговата власт.

Несполука претърпя само в Сицилия. В името на Юстиниан Велизарий бе обявил полуострова Лилибей за част от вандалската империя, като се позоваваше на обстоятелството, че територията е преминала въз владение на готската корона като част от зестрата, която крал Теодорих бе дал на крал Хилдерих заедно със сестра си. Сицилийските готи обаче отказаха да отстъпят тази област, въпреки че тя бе доста скалиста и пуста, и помогнаха на тамошния неголям вандалски гарнизон да отблъсне хората на Велизарий. Тогава Велизарий написа остро писмо на управителя на Сицилия, с което потвърждаваше неотменимото право на Юстиниан върху въпросната област и заплашваше с война в случай на отказ, защото добре разбираше, че един опорен пункт в Сицилия ще представлява сигурна гаранция срещу евентуално нахлуване на готите в Африка. Споменавам този спор за Лилибей, тъй като по-късно той придоби голямо политическо значение.

А сега нека завърша тази глава, като ви разкажа докрай историята на крал Гелимер. Заедно със своите племенници, братовчеди, баджанаци и зетьове той бе сега на връх Папуа, намерил убежище при дивите маври и лишен от всяка надежда за помощ — нима имаше по-нещастен човек в цяла Африка? Защото, ако вандалите бяха свикнали на повече удобства и разкош от всеки друг народ по света, то техните съседи маврите бяха едно от най-бедните племена и през цялата година живееха в землянки, които бяха или задушни, или усойни — според сезона. Спяха на пода само на една овча кожа, зиме и лете носеха все същата груба риза и бурнус, нямаха броня, която да заслужава да се нарече с това име, и водеха направо окаян живот. Хлябът, виното и зехтинът им бяха непознати — пиеха вода и се хранеха с треви и безквасни ечемични питки, замесени не от мляно брашно, а от зърно, грухано в примитивни хавани и изпечено в жарта.

Трудно е да се опишат страданията на Гелимер и неговите родственици. Те бяха принудени да се чувствуват признателни на мавърските си приятели за тяхното мизерно гостоприемство, а Фарас бдеше толкова зорко, че никакви нови провизии не можеха да стигнат до тях. Скоро ечемикът започнал да се привършва. Нямали нито забавления, нито бани, нито коне, нито очарователни жени, нито музика, докато далеч долу се виждали белите стени и кули на Хипон Регий, овалните очертания на хиподрома и оживеното пристанище, а между тъмните зелени петна на овощните градини искрели малки сребристи точки — прохладните рибни езерца.

Обсадата започнала да омръзва на Фарас и той се опитал да атакува скалистия склон, но херулите понесли големи жертви и били отблъснати от мавърския гарнизон, който ги засипал с грамадни скални отломъци. Тогава Фарас решил да подложи Гелимер на глад. Един ден той му написал следното писмо:

„Честити кралю, привет!

Аз съм само един варварин и напълно необразован. Всичко това го казвам на писаря, който ще го запише вярно, надявам се. (Ако не, ще заповядам да му ударят един хубав бой.) Какво, за Бога, става с теб, уважаеми Гелимер, та стоиш кацнал със своите родственици на тая пуста канара при банда голи, въшливи маври? Дали защото искаш да избегнеш робството? Но какво е робство? Глупава дума. Кой жив човек не е роб? Никой. Моите хора са ми роби, макар и да не се наричат така, а аз съм роб на моя анда, Велизарий, той пък — на император Юстиниан, който, както се говори, е роб на жена си, прекрасната Теодора, а тя — на някого другиго, не знам на кого, може би на своя бог, на някакъв епископ или другиму. Слез долу, царю на планината Папуа, и стани заедно с великия Велизарий, моя господар и анда, роб на Юстиниан — роб на един роб. Велизарий е готов, знам това, да пощади живота ти и да те изпрати в Кесарорда — (Константинопол), където ще получиш ранг на патриций и богати земи, за да прекараш останалите си дни в най-големи удобства, сред коне, плодни дръвчета и пълногърди жени с очарователни малки носове. Той ще ти даде своята дума, няма никакво съмнение, а щом имаш това уверение, значи имаш всичко.

Подпис:

× — това е знакът на Фарас,

херул и твой доброжелател“

Гелимер се разридал, когато прочел писмото. Като използувал мастилото и пергамента, които Фарас благоразумно изпратил по своя вестоносец, той отговорил накратко, че честта не му позволява да се предаде, защото войната била несправедлива. Отправял горещи молитви към Бога да накаже един ден Велизарий заради нещастията, които бил донесъл на невинните вандали. Гелимер завършвал писмото си така: „Що се отнася до мен, не мога да пиша повече, защото мъките ме лишиха от ум и разум. И така, сбогом, добросърдечни Фарас, бъди милостив и ми прати арфа, гъба и един-единствен бял хляб.“

Фарас изслушал няколко пъти последното изречение, но все не можел да го разбере. Накрая вестоносецът му го разтълкувал: Гелимер искал да опита пак аромата и вкуса на истинския хляб, какъвто не бил ял толкова отдавна; гъбата му била нужна за възпаленото око, тъй като маврите боледуват от офталмия, а тя е заразна; пък арфата искал за музикален съпровод на една съчинена от него самия елегия за собствените му злощастия. Фарас, който имаше благородно сърце, изпратил исканите дарове, но не намалил бдителността си.

Един ден, три месеца след началото на обсадата, крал Гелимер седял в землянката и гледал как една мавърка, неговата домакиня, приготвя миниатюрна питка от ечемик. Като стрила ечемика, тя го забъркала с вода, поомесила го малко и го сложила да се пече на жарта от тръни. Две деца, малкият му племенник и синът на домакинята, клечали свити край огнището, и двамата много гладни. Те с нетърпение чакали питката да се опече. Невръстното вандалче страдало жестоко от глисти, хванати от мавърските деца, а глистите изяждат погълнатата храна и по този начин правят апетита ненормално голям. Питката не била и наполовина изпечена, но то загубило търпение, грабнало я от пепелта, напъхало я в устата си, без да я отърсва от праха или да я чака да поизстине, и започнало да дъвче. Мавърчето го уловило за косата, ударило го с юмрук по сляпото око и го ръгнало между лопатките, в резултат на което питката изхвръкнала от устата му и нападателят я погълнал.

Това вече било твърде много за чувствителната душа на Гелимер. Без да губи време, той грабнал една остра пръчка, едно парче овча кожа и мастило от стрити въглени и козе мляко и написал ново писмо до Фарас. Съобщил му, че се предава при предложените му условия, но първо трябвало да получи писмено уверение от Велизарий.

Това сложи край на обсадата, защото Велизарий даде исканите уверения и изпрати конвой, който да доведе Гелимер. Вандалският крал слезе от планината с всичките си родственици и няколко дни по-късно се срещна за първи път с Велизарий, който излезе да го посрещне в покрайнините на града.

Присъствувах на тази среща, понеже придружавах господарката, и станах свидетел на жалкото и странно поведение на крал Гелимер. Докато пристъпваше към Велизарий, той се усмихваше, след това усмивката премина в истеричен кикот, а кикотът — в ридания. Сълзи се появиха и в очите на Велизарий, който улови бившия владетел за ръка и го заведе в една съседна къща да му даде малко вода. Сложи го да легне на един одър и започна да го утешава, както една майка утешава болното си дете.

[1] Първите поеми на гръцки език са всъщност дело на Омир. Б.пр. ↑

[2] „Велизарий“ е по възприетото у нас византийско (Рейхлиново) четене на тези имена. Всъщност на старогръцки звучи „Белисариос“. — Б.пр. ↑

Глава дванадесета
Велизарий става консул

Макар че вандалите бяха напълно разгромени, дивите маври във вътрешността на страната продължаваха да представляват заплаха за нашите хора и за осемте милиона миролюбиви ромейски африканци в диоцеза. Маврите, които наброяваха може би два милиона, се намираха в непрестанна война с вандалите и откакто те бяха започнали да западат, постепенно нахлуваха в техните земи. Щом Велизарий стъпи на брега, маврите — с малки изключения (като племето на планината Папуа) — се присъединиха към него, обещаха да му помагат в сраженията с неговите врагове и му дадоха децата си за заложници. Тези маври живеят главно в Северозападна Африка срещу испанския бряг, но са се заселили и във вътрешността по цялото крайбрежие от Триполи до Атлантическия океан. Те претендират, че са потомци на онези ханаанци, които Иисус, син Навинов, изгонил от Палестина. Още от времето, когато император Клавдий, наскоро след разпятието Христово, завладял и присъединил към империята Северозападна Африка, върховните вождове на маврите са били признавани от своите васали само ако са притежавали символите на властта, връчени им от самия император. Тези символи включват сребърен жезъл със златни инкрустации, корона от сребърен филигран със сребърна лента в основата, бяла тесалийска наметка, златна брошка на дясното рамо с образа на императора, златовезана туника и чифт позлатени ботуши. През последните сто години вождовете приемали неохотно тези предмети от ръцете на вандалските крале, наследили суверенитета над Африка, но васалите им често оправдавали непокорството си с това, че тези символи не са автентични, особено брошките. Затова Велизарий спечели благоразположението на вождовете, като им връчи жезли, корони, наметки, брошки, туники и ботуши направо от Константинопол, и макар че не се сражаваха на негова страна в двете битки, сложили край на вандалската власт, те не се биха и срещу него.

Ако Велизарий беше оставен да управлява мирно Африка от името на Юстиниан, той сигурно щеше да направи чудеса и да превърне диоцеза в постоянна твърдина и съкровищница на империята. Щеше да си запази приятелството на маврите и да подобри начина им на живот. Възнамеряваше да набере от техните среди една постоянна отбранителна конница, която да бъде обучена в съвременните способи за водене на бой и чиято лоялност щеше да си осигури, като й раздаде земи и пари. Ромейските африканци щяха да попълнят пехотния гарнизон — наборите вече се обучаваха. Но всички тези замисли се провалиха, тъй като завистта на подчинените му и подозрителността на Юстиниан му попречиха да доведе работата докрай. Двама от неговите военачалници, тайни агенти на Йоан Кападокиеца, изпратиха поверително донесение до Юстиниан, в което твърдяха, че Велизарий седял открито на трона на Гелимер, очевидно възнамерявайки да го запази за себе си и за своите наследници, че след превземането на вандалския лагер той публично наругал, и то по най-брутален и тираничен начин, собствените си командири и войници, че бил сключил таен договор с дивите маври, обещали да подкрепят узурпаторските му намерения, и че се отнасял с подозрителна снизходителност към пленените вандали. Тези военачалници очакваха, че доверчивият Юстиниан ще изпрати заповед за задържането и екзекутирането на Велизарий. Надяваха се да получат подобаваща награда за своята усърдност — например да им бъдат поверени префектурите на Картаген и Хипон. Техните имена бяха Йоан, племенникът на Виталиан, широко известен като Йоан Кървавия, и Константин. В случай че донесението се загубеше по пътя, те бяха изпратили до Юстиниан две копия с идентично съдържание в отделни пратки, една от които стигна до своето местоназначение. Другата обаче попадна в ръцете на господарката — тя изпитваше подозрение към двамата командири и успя да залови писмото малко преди то да отплава.

Съдържанието му разтревожи силно Велизарий. Той не можеше да отрече, че е сключил споразумение с маврите за набиране на конници, нито че е пуснал на свобода голям брой от по-възрастните вандалски пленници, нито пък че е наругал своите военачалници и войници в интерес на дисциплината, изправен на малкото възвишение онази паметна утрин в лагера при Трикамера. Само заключението за неговата нелоялност беше погрешно. Той реши да не предприема нищо срещу Йоан Кървавия и Константин и дори да не им даде да разберат, че е видял писмото. Няколко месеца по-късно пристигна хвалебствено послание от Юстиниан, в което не се споменаваше нищо за отправените към Велизарий клевети — императорът му предлагаше да постъпи както намери за добре: или да се върне в Константинопол с плячката и пленените вандали, или да ги изпрати с някой подчинен и да остане в Африка. Господарката Антонина настоя той да се завърне незабавно, за да свали от себе си всяко подозрение. Никак не й се искаше нейната приятелка Теодора да я помисли за нелоялна или за неблагодарна. Заедно с посланието Юстиниан пращаше конни подкрепления от четири хиляди души, предвождани от способни командири, в това число Хилдигер, годеник на дъщерята на господарката, Марта, така че Велизарий се почувствува вече в правото си да вземе със себе си по-голямата част от своята лична конница, както и масагетските хуни, за да охраняват вандалските пленници.

Като свой заместник на комендантския пост той избра евнуха Соломон, в когото имаше пълно доверие, и напролет, след като предаде на Соломон подробните инструкции за управлението на Африка, получени от Юстиниан, Велизарий се качи на кораба заедно с господарката Антонина.

Ние, завръщащите се в Константинопол, не завиждахме на Соломон за предстоящите му задължения в Картаген, тъй като Юстиниан бе дал ясни указания до управителя на нововъзвърнатото кралство да не разчита на Константинопол за по-нататъшни подкрепления, а да свика местни набори и да намали числеността на гарнизона, като възстанови защитните укрепления и построи отбранителни пунктове по границата. Осемдесет хиляди вандалски конници не бяха успели да спрат набезите на маврите, а сега с тази задача трябваше да се справи нашата десетократно по-малобройна войска, от която се искаше да върне и заграбените от маврите земи. Очакваше се Африка отново да започне да плаща данъци, а арианската ерес и донатистката схизма да бъдат безмилостно изкоренени. Част от личната конница на Велизарий оставаше, тъй като в последния момент в Картаген пристигна вест за ограничен бунт на маврите във вътрешността на страната. По искане на Соломон Велизарий остави Руфин и Айган с петстотин отбрани воини със задачата да действуват като наказателна част. Този брой изглеждаше достатъчен.

Обратният ни път минаваше през Триполи и Крит — едно лишено от събития пътешествие — и през месец юни на лето господне 534-то ние навлязохме отново в Босфора. На пристанището бяхме приветствувани с шумно въодушевление, а в двореца ни бе устроено царско посрещане. Господарката Антонина и императрица Теодора се прегърнаха просълзени, а Юстиниан бе така въодушевен от невероятното богатство на разтоварените съкровища и толкова развълнуван от петнайсетте хиляди яки пленници, че забрави за подозренията си към Велизарий, нарече го „наш предан благодетел“ и го хвана за ръка. Ала в качеството си на главнокомандуващ армията той приписа официално цялата заслуга за победата над вандалите на себе си и в преамбюла към своите нови Дигести (публикувани в деня на Трикамерската битка) се бе вече титулувал „Завоевател на вандали и африканци — Благочестив, Победоносен, Честит и Славен“. Без да спомене нито дума за нечия друга заслуга за победата, той говореше там за понесените от него „теглила, нощни бдения и пости“, благодарение на които тя била постигната. Триумфът трябваше да бъде негов, а не на Велизарий, понеже на нито един гражданин не е бил устройван пълен триумф от основаването на империята насам, за да не се възгордее от победата и да не стане претендент за престола. Както вече казах, именно императорът е винаги победоносният главнокомандуващ, дори ако неговото участие във военните действия се свежда до изпращане и благословия на отплаващия експедиционен корпус и приветствуването му при неговото благополучно завръщане след повече от една година.

Все пак Теодора настоя той да вземе в триумфа същото пасивно участие, каквото бе взел и в победата, и да остави Велизарий да води процесията. Юстиниан се съгласи. На годишнината от превземането на Картаген Велизарий излезе от частната си резиденция недалеч от Теодосиевата стена и Златната порта и тръгна в процесията по дългата две мили Главна улица. Той вървеше пеш, предхождан от свещеници и епископи, пеещи тържествено Te Deum[1] и размахващи кадилници, а не както изискваше древният обичай — седнал в колесница, с тържествени фанфари. Улицата беше украсена с цветя, цветни копринени драперии, венци и славословия и препълнена с въодушевено скандиращи тълпи. На всеки от големите площади, през които минахме — Аркадиевия, Говежди пазар, Амастриевия, Площада на братската любов, на Телеца (където се бяха стекли преподавателите и учениците от Висшата школа) и най-после на Константиновия площад, където се бе строило за парад градското опълчение, — бяхме посрещани с фанфари, дарове и приветствени слова от първенците на отделните квартали. Зад Велизарий, който бе придружаван от Йоан Кападокиеца и от други изтъкнати пълководци, яздеха конниците от личната му гвардия, морските стрелци и масагетските хуни (те се готвеха да се върнат на другия ден в своята родина оттатък Черно море), следвани от вандалските пленници, оковани във вериги и предвождани от облечения в пурпурна мантия Гелимер и неговите братовчеди, зетьове, баджанаци и племенници. Шествието се завършваше от цялата африканска плячка, натрупана в каруци.

Това бе необикновена плячка — най-богатата, показвана някога в триумфална процесия, тъй като заграбените в трикамерския лагер богатства бяха нищо в сравнение със скъпоценностите, взети от градските съкровищници, царските дворци и именията на благородниците в Картаген, Хипон, Була, Грасе и другаде. Тук бяха събрани печалбите от презморската търговия на вандалите и техните приходи от Африка през последните сто години, както и плячката от неуморната пиратска дейност на Гензерих. Вандалите представляваха една малобройна и потисническа аристокрация в тази плодородна, процъфтяваща страна и всичко, което поради леност не бяха вложили в обществени проекти, бяха трупали с десетилетия. И сега на колите бяха натоварени милиони либри сребро на слитъци, цели торби със сребърни и златни монети, златни кюлчета, златни купи, съдове и солници, обсипани със скъпоценни камъни, златни тронове, великолепни златни колесници, златни статуи, евангелия, подвързани в злато и украсени с перли, цели купища златни нагръдници и колани, инкрустирани със злато брони — с една дума, всякакви прекрасни и изящни предмети, които бихме могли да си представим, включително безценни антики от разграбването на императорския дворец и Капитолийския храм на Юпитер в Рим по времето на крал Гензерих. Имаше и многобройни свещени реликви: кости на мъченици, чудотворни икони, автентични облекла на апостоли, гвоздеите от кръста на свети Петър, на който той е бил разпнат с главата надолу.

Но най-чудесната и най-тачена част от плячката се състоеше от самите свещени приноси на юдейското богослужение, направени от Мойсей на планината по изричната повеля на Господа и поставени по-късно в Йерусалимския храм. Те са описани в двайсет и петата глава на Изход: свещената трапеза от дърво ситим, обкована с чисто злато и предназначена за хлябовете на предложението, заедно със своите златни блюда, кадилници, чаши и шулци; светилникът от ковано злато със своите седем кандилца, вейки и чашки; златното очистилище и двата бдящи над него херувима с разперени отгоре крила. Всички тези неща Гензерих бе откраднал от Рим, където те са били занесени от император Тит след превземането на Йерусалим. Що се отнася до Ковчега на откровението, той бе изчезнал. Едни казват, че той, заедно с някои други светини, заграбени от Храма, е някъде в Галия, във владение на франкския крал, други — че е в етиопския град Акс, трети — че е потънал в река Тибър в Рим, а четвърти — че отдавна е бил отнесен на Небето, далеч от оскверняващия допир на светотатствени ръце.

Сенатът посрещна шествието и се присъедини към него на Амастриевия площад заедно с големи групи монаси и други духовници. Монасите се държаха най-скандално и не сваляха алчни погледи от плячката, особено от свещените реликви, които Юстиниан им бе обещал за техните църкви.

По времето на Римската република победителят пълководец е обикалял заедно със своите пленници столичните улици и през този ден упражнявал върховната власт. Неприятелският цар или предводител, ако се намирал между пленниците, бил принасян в жертва на края на триумфалната церемония. Колко много са се изменили обичаите от онези героични времена насам! Ето например Гелимер — когато шествието стига най-после до хиподрома, където чака Юстиниан, седнал в императорската ложа, вандалският крал влиза, неокован, заедно с всички останали. Той сваля пурпурната си мантия, тръгва нагоре към трона и коленичи пред василевса, който милостиво му позволява да се изправи и го помилва. Чрез височайша заповед на него лично и на неговото семейство се дават обширни имения в Галатия, а също и титлата сияен патриций, ако приеме да се откаже от арианската ерес. Вижте и Велизарий, победителя — той също се доближава до трона, сваля пурпурната си мантия и коленичи в краката на императора, но не му се дава земя, не получава дори няколко думи на признателност, а само му се заявява, че е изпълнил добре получените заповеди.

Може би ще запитате как се държа Гелимер при това изпитание. Той не се засмя, нито се разплака — просто поклати тъжно и учудено глава и продължи да повтаря все отново и отново като заклинание думите на пророка Еклесиаст: „Суета на суетите — всичко е суета!“ Малко по-късно Гелимер замина заедно със семейството си за Галатия, където доживя до дълбока старост, запазвайки арианската си вяра. Няколко думи за останалите вандалски пленници. След като Велизарий направи своя подбор за личната си конница, най-боеспособните от тях бяха организирани в конни ескадрони и изпратени да защищават персийската граница. Останалите бяха използувани като работна ръка за изграждането на църкви или като гребци в императорските галери.

След триумфа Теодора каза на Юстиниан, че ако иска да заслужи прозвището „Велик“, трябва да прояви великодушие и да удостои Велизарий с някаква по-голяма милост. Така той го назначи за консул през идната година, дори заповяда да изсекат медал със собствения му лик на лицевата страна и Велизарий на кон и в пълно бойно снаряжение на обратната с надпис „Ромейска слава“ — изключително висока чест в престолния град. Провъзгласяването на Велизарий за консул стана на Нова година. Седнал на консулския си стол от слонова кост, носен от вандалски пленници, и стиснал скиптър от слонова кост в ръка, той направи още една кратка обиколка из града от жилището си в двореца до сградата на Сената. По време на шествието пръсна щедри дарове от личната си военна плячка — златни и сребърни монети, купи, гривни, брошки — на обща стойност сто хиляди номизми. Ала господарката Антонина, проявила такава предвидливост в случая с делвите за вода, не го остави да стигне до просешка тояга. Когато тълпата нададе викове за още, тя лично се обърна към тях и им каза, че са безсрамници и че искат да лишат Велизарий не само от всичко спечелено в Африка, но и от цялото му наследство заедно с даровете на императора. За да покажа колко предвидлива беше моята господарка по паричните въпроси, ще ви призная, че още докато бяхме в Картаген, тя взе, без знанието на Велизарий, огромно количество монети от съкровищницата на Гелимер, като избираше главно изсечените напоследък в императорския монетен двор, за да не може да се открие техният произход, и ги скъта за черни дни. Защото разходите за поддържане на домакинството на Велизарий бяха грамадни, а и нямаше човек, по-щедър от него към бедните и онеправданите.

Свещените реликви бяха разпределени между църквите според тяхното посвещение и всяка по-голяма църква получи по нещо. Но на една малка, неизвестна общност от много бедни монаси, преживяващи от просия, които живееха в порутена къща във Влахерна, не се падна никакъв дял от тези съкровища. Техният игумен дойде при Велизарий и го попита дали, в името на Христа, няма нещо дребно и за тях, понеже, докато бил в Африка, те се молели за неговия успех ден и нощ.

Той отвърна:

— Свети отче, вие сте група бедни, просещи братя, които не уважават много среброто и златото, затова няма да ви дам нещо, което би отвлякло вашите души от благочестивите мисли. Ще ви дам на заем една прочута реликва, просешкия тас на свети Вартимей, който получих в дар от самия император след битката в Дара — сложете го на видно място във вашата обител и нека той ви напомня за дадения от вас обет за бедност, търпение и добродетелност. Но помни, давам го само на заем, понеже не мога да проявя неблагодарност към негово свещено величество. Един ден тасът може пак да ми дотрябва.

Оттогава тази монашеска обител не остана никога без ядене и пиене, защото се превърна в място за поклонение под името манастир „Свети Вартимей“.

А що се отнася до златното очистилище, светилника от ковано злато със седемте кандилца, трапезата за хлябовете на предложението и останалите юдейски светини, епископът на Йерусалим успя да убеди Юстиниан да ги върне в този град. Епископът изтъкна, че те не били донесли щастие на жителите на Рим, преминал сега в ръцете на варварите, нито на вандалите, сразени от самия Юстиниан. Над тези реликви явно тегнело проклятие. Юстиниан ги изпрати обратно в Йерусалим, в същата онази сграда, където са били съхранявани някога в течение на хиляда години — Соломоновия храм, превърнат днес в християнска църква. Какъв чудесен източник на приходи за тамошното духовенство! Юдеите се оплакваха, че са все тъй лишени от свещените приноси на своето богослужение, и предричаха, че нямало да мине много време, и християните щели да бъдат изхвърлени от Йерусалим — но това пророчество не се е сбъднало още.

Когато вестта за завладяването на Африка от Велизарий стигнала до персийския двор, цар Хосроу изпитал изненада и раздразнение. Той изпрати специално поздравително послание до Юстиниан, в което поиска, полусериозно, полу на шега, полагащия му се дял от картагенската плячка. Ако не бил в мир с Персия, казваше царят, Юстиниан никога нямало да може да отдели войници за Картаген. Юстиниан прие шегата благосклонно и изпрати на Хосроу скъп сервиз от злато. Така Вечният мир остана в сила.

Едва ли е необходимо да разказвам подробно как живя господарката в Константинопол след завръщането ни от Картаген. Отново беше на разположение на Теодора, а свободното си време прекарваше с приятелки, на увеселителни излети и в театъра. Теодосий беше непрекъснато с нея и в двора се ширеха най-различни приказки за тяхното приятелство, но Велизарий считаше под своето достойнство да им обръща внимание, тъй като Теодосий бе негов кръщелник, към когото се отнасяше с пълно доверие.

По това време Велизарий получи вест, която го наскърби дълбоко: Руфин и Айган заедно с петстотинте конници от неговата лична гвардия, останали в Африка със Соломон, били избити от маврите. Соломон ги изпратил навътре в страната до един град, носещ името Кесареви извори и разположен сред обширна зърнодайна област на около сто мили от Хадрумет, със задачата да освободят голяма група ромейски африканци, пленени при едно мавърско нападение. Конниците се справили успешно с възложената им задача и отвеждали спокойно селяните по техните домове, когато в един тесен планински проход попаднали на засада от няколко хиляди маври и били изклани в завързалия се ожесточен бой. Сега маврите извършвали набези и в западните области на диоцеза, а и силите на Соломон били съвършено недостатъчни, за да осигурят защитата на ромейските африканци. Соломон писал на мавърските вождове, като изразил силния си протест срещу тези изстъпления. Напомнил им, че сега те са съюзници на Юстиниан, че са изпратили децата си в Картаген като заложници за доброто си поведение и че би трябвало да извлекат поука от съдбата на вандалите. Маврите посрещнали с насмешка това писмо. В отговора си посочили, че техният съюз с Юстиниан не им бил донесъл абсолютно никакви облаги. Като многоженци, те не отдавали голямо значение на децата, чиято загуба можела лесно да се възстанови, нито пък споделяли мекушавите чувства на привързаност към семейството, заради които Гелимер бе загубил две сражения и своето кралство. Поражението на вандалите било скръбно предзнаменование по-скоро за ромейските африканци, отколкото за маврите, твърдели те. И опустошителните им набези продължили.

Соломон излязъл срещу тях с всичките си войници. Маврите допуснали грешка, като се обединили в една голяма армия, вместо да се разделят на нападателни отряди и да плячкосват безнаказано диоцеза на части. Войска, която е недисциплинирана като маврите, не носи брони, не разполага с надеждни щитове, има само по няколко метателни копия на глава и тук-таме по някой меч, губи от своята боеспособност пропорционално на съсредоточаването си в единна маса. Те се наредили в необичаен отбранителен строй, объркал навремето вандалите в Триполи. Издигнали кръгова ограда в подножието на един хълм, поставили вътре жените и останалата небоеспособна част от своите хора и заобиколили оградата с дванайсет реда камили, навързани глава за опашка и обърнати странично към неприятеля. Когато се появил Соломон със своите войници, някои от маврите били възседнали камилите, готови да го посрещнат с копия, а други стояли приведени под коремите на животните, готови да изскочат и да почнат да мушкат. Конниците им били строени на хълма и възнамерявали да се спуснат надолу веднага щом лагерът бъде нападнат. Те също размахвали копия и мечове.

Соломон дал знак за атака, но ромейските коне, несвикнали с миризмата на камилите, се дърпали назад и нищо не можело да ги застави да нападнат. В това време маврите ни нанесли големи загуби с метателните си копия. Тогава Соломон наредил на тракийските готи — едри, силни мъже, облечени с ризници — да слязат от конете и ги повел с вдигнати щитове и извадени мечове срещу веригата от камили. За няколко минути те изклали двеста камили и разкъсали обръча. Мавърската пехота побягнала в безпорядък, а конницата им изобщо не могла да влезе в действие. Соломон пленил всички жени и всички камили, а при преследването били изклани десет хиляди маври.

След няколко седмици маврите се окопитили от поражението си и нахлули отново в областта около Кесареви извори с най-голямата войска, която някога са успявали да съберат — толкова голяма, че била не само негодна за действие, но и самоунищожителна. Соломон ги изненадал един ден призори, нападнал лагера им на един връх и ги натикал в близкото дефиле. В бъркотията на бягството тези диваци се тъпчели един друг и нито един от тях не помислил да се защищава. Колкото и невероятно да изглежда, петдесет хиляди от тях загинали, преди слънцето да се издигне високо в небето, без нито един ромейски войник да бъде одраскан. Броят на пленените жени и деца бил толкова голям, че един здрав мавърски младеж, чиято цена на пазара в Константинопол би била най-малко десет номизми, можел да се купи на място за два сребърника, колкото струва една добре угоена овца. Така бе отмъстено за Руфин и Айган.

Оцелелите маври потърсили убежище в Аврите — висока планина на тринайсет дни път югозападно от Картаген, разположена до границата със Северозападна Африка. Тази планина, чиято обиколка възлиза на шейсет мили, е много лесна за отбрана и изключително плодородна в по-горните си склонове, с многобройни извори. Сега там се установили трийсет хиляди бойци и тя станала изходен пункт за техните набези.

Обитателите на останалата част от Ромейска Африка започваха вече да съжаляват горчиво за вандалите — не само заради мавърските изстъпления, но и заради бирниците на Юстиниан, които се лепнаха за страната като гладни пиявици: Вандалите също приличаха на пиявици, но добре насмукали се с кръв; те вземаха от селяните само десетък от тяхната реколта, а и не бяха много усърдни при събирането му. Юстиниан, напротив, искаше една трета и следеше да получи парите си навреме. Освен това между войниците се ширеше недоволство, подстрекавано от вандалските им жени. Изглеждаше напълно справедливо войните победители да получат плодородните земи и хубавите домове на онези, от които ги бяха отнели. Ала по заповед на Юстиниан тези имоти бяха конфискувани и след това продадени от името на императорската хазна. Войниците не получиха нищо от онова, на което се надяваха, а вместо това бяха изпратени да строят и охраняват далечни укрепления и да обработват бедната и безводна земя около тях. Вандалките вдигнаха небивала врява срещу тази въпиеща несправедливост и накараха новите си мъже да искат подходящо обезщетение. Но Соломон не бе упълномощен да задоволи техните искания.

Войниците имаха още една, справедлива според мен причина за недоволство — глупавото пристрастие на Юстиниан към православната вяра. Сред хората на Соломон имаше, както знаете, един ескадрон от петстотин тракийски готи, триста херули, предвождани от Фарас, и още около двеста други варвари, дошли оттатък Дунава, и всички те бяха ариански еретици. Юстиниан обаче бе изпратил заповед да се изкорени арианството, а арианските свещеници да бъдат подложени на преследване. Той забрани да се дава причастие на арианите, освен ако не се отрекат от вярата си, и да бъдат кръщавани децата им. Това правило се отнасяше не само за оцелелите вандали — старци и баби, както и жените и заварените деца на войниците, — не само за ромейските африканци, приели тази ерес, но и за въпросните храбри воини, непознаващи досега подобно оскърбление.

Докладите на Соломон за положението в Африка бяха толкова обезпокояващи, че Велизарий отправи прошение към Юстиниан да разреши на арианите във войската да получават причастие от своите свещеници, както беше обичайно. Но Юстиниан възрази, че това би било нечестива постъпка, застрашаваща спасението на собствената му душа. Велизарий не можеше да настоява. Тогава той поиска от Юстиниан да намери подкрепления за Соломон (който трябваше да подготви на всичко отгоре и експедиция срещу бандитите в Сардиния) и да ги изпрати на граничните постове, а старите войници да бъдат настанени на гарнизон в Картаген и да им се дадат ако не дворци и паркове, то поне прилични къщи и земи, така че да няма недоволство. Юстиниан привидно се съгласи и събра двайсет хиляди души от Тракия и от границата с Персия, като ги замести с новите вандалски ескадрони. При една публична аудиенция той дори заяви на Велизарий, че скоро ще трябва да се завърне в Картаген с тези войници и да поеме управлението от Соломон. Но всичко това се оказа измама. Юстиниан имаше предвид друга война. Войската бе предназначена не за Африка, а за покоряването на Сицилия.

Вече споменах, че Велизарий бе поискал, от името на Юстиниан, полуостров Лилибей. Искането му бе отпратено от готския управител на Сицилия до кралица Амаласунта — регентка на Италия, Сицилия, Далмация и Югоизточна Галия от името на невръстния си син Аталарих; именно с нея Юстиниан бе сключил договор, по силата на който Велизарий можа да се снабди с провизии в Сиракуза по време на експедицията срещу Картаген. Кралица Амаласунта застъпваше официално становището, че след рухването на вандалското кралство тя става законен наследник на Лилибей. Но всъщност тя не искаше да се кара с Юстиниан, тъй като положението й на кралица на готите бе твърде деликатно — този народ винаги бе смятал, че е под неговото достойнство да бъде управляван от жена.

Нейният баща, великият крал Теодорих, беше необикновен варварин. Той принадлежеше към същото онова остготско племе, което бе спечелило голямата победа при Адрианопол, спомената в една предишна глава, а след това бе сключило съюз с източния император, задължавайки се да охранява неговите граници. Няколко години по-късно по предложение на императора на Изтока почти цялото племе, предвождано от Теодорих, се бе преселило с каруци в Италия, за да се сражава с един варварски пълководец, свалил императора на Запада от неговия престол. Само няколко хиляди души останаха по нашите земи. Крал Теодорих срази и уби узурпатора и завзе Италия за себе си и за своя народ. След справедливо, мъдро и дълго царуване той възстанови благоденствието на цяла Италия и макар да беше официално васал на императора в Константинопол, запази пълна свобода на действие. Въпреки че беше необразован, Теодорих закриляше науките. Готите — които подобно на всички германци предпочитат варварските добродетели пред тези на цивилизацията — не можеха да го обвинят в мекушавост, защото той бе най-добрият конник и най-точният стрелец във всички свои владения и бягаше от охолството като от чума. Но най-благородното му качество бе неговата верска търпимост — макар и ариански еретик, той разрешаваше пълна религиозна свобода на православните християни, както и на всички заслужаващи уважение еретици в страната.

Амаласунта бе наследила мъжеството и способностите на баща си, а на всичко отгоре беше и много красива. Нямаше обаче много приятели сред готските благородници — когато след смъртта на Теодорих короната украси главата на десетгодишния й син Аталарих, от чието име управляваше, те се месеха във всички нейни разпореждания, включително и по въпроса за образованието на Аталарих. Теодорих бе искал да направи от него високообразован човек, способен да разговаря на равна нога с императора, папата и ромейските сенатори, затова му бе намерил строги учители, ала варварските аристократи настоявали да се остави момчето да се налудува на воля със своите връстници, да се научи да пие и да развратничи, да се надува и перчи с меч на бедрото, както бяха правили на младини самите те.

В резултат на всичко това Аталарих стана един, млад обесник. Започна да се отнася с презрение към майка си и подстрекаван от другарите си, открито заплашваше, че ще й отнеме управлението на държавата. Тя се отнасяше към него с ласкаво пренебрежение, но тайно се готвеше да напусне Италия с четвърт милион номизми и да потърси убежище при Юстиниан в Константинопол. Дори уведоми императора за своите намерения, а той й отговори, че ще я посрещне най-топло. Накрая обаче Амаласунта успя да премахне тримата млади благородници, които й причиняваха най-големи неприятности, затова реши, че няма смисъл да бяга. Но има много път от Равена, където се намираше дворът на Амаласунта, до Константинопол. Юстиниан очакваше с нетърпение пресни новини. Изпрати посланик при кралицата, уж да обсъдят въпроса за Лилибей, а всъщност със задачата да разбере защо не бе дошла. Изпрати и двама епископи — уж за разговори с папата по някои заплетени богословски въпроси, а всъщност за тайни преговори с някой си Тевдат, племенник на Теодорих, наследил обширни владения в Етрурия — крайбрежна област на север от Рим. Неотдавна Амаласунта бе извикала Тевдат в Равена, където го бе упрекнала, че е заграбил незаконно земи на някои римски граждани, негови съседи, както и земи, принадлежащи на короната, и бе поискала от него да ги върне и да поднесе своите извинения.

Посланикът и епископите се завърнаха с добрата вест, че Тевдат е готов срещу постоянен доход и имот в Константинопол, както и от омраза към Амаласунта, да предаде Етрурия на Юстиниановата войска, когато той реши да изпрати такава, и че Амаласунта дала тайното си съгласие да прехвърли суверенитета върху Италия на Юстиниан при същите условия, понеже трудно удържала вече сина си. Но нейният официален отговор по спора за Лилибей беше, че Юстиниан нямал никакво право върху него.

Тогава едно неочаквано събитие промени цялостния ход на събитията. Младият Аталарих, чието здраве бе подкопано от пиянството и разврата, започна да линее и умря. Амаласунта, която управляваше единствено в качеството си на негова майка, бе сведена съгласно готските закони до положението на обикновена гражданка. Тя реши да се омъжи незабавно за някой готски благородник и по този начин да остане кралица. В обкръжението й нямаше по-подходящ съпруг от същия този Тевдат, неин братовчед (за интригите му с Юстиниан тя не знаеше нищо, както впрочем и той за нейните), вече не млад, лишен от войнственост човек, който, за разлика от всички останали готи, се бе пристрастил към изучаване на философия и към писане на латински хекзаметри. Без съмнение той щеше да се почувствува поласкан от брачния съюз с нея и щеше да я остави да царува от негово име, без да й се меси. Затова тя му предложила да сключат брак, като подчертала, че по този начин той ще бъде надеждно защитен както от готската аристокрация, която го презираше заради неговата ученост, така и от италийците, които го ненавиждаха заради алчността ту. Никой нямал по-големи основания да претендира за престола, казала му тя, но без нея той не можел да се надява нито да го заеме, нито да го задържи. Тевдат се съгласил, без да крие голямото си задоволство; така той бе провъзгласен за законен крал и приветствуван бурно от готите, понеже нямаше друг претендент с кралска кръв. Но Амаласунта попадна в собствената си клопка. Какво му оставаше на Тевдат, сложил веднъж короната на главата си, освен да наруши дадената й свещена клетва да не се меси в държавните работи! Той я изключи от кралския съвет и нареди да бъде закарана на един малък остров в някакво етрурско езеро от неговите владения, където бе строго следена.

Когато Юстиниан научи за постъпката на Тевдат, той бе по-доволен, отколкото си даваше вид. Изпрати нов посланик в Италия със задачата да уведоми Амаласунта, че ще й бъде оказана пълна подкрепа срещу нейните врагове като посланикът получи инструкция да не крие това известие нито от Тевдат, нито от неговите благородници. По този начин императорът се надяваше, че ще му се удаде да хвърли в смут цялото кралство. Но когато посланикът пристигнал в Италия, Амаласунта била вече мъртва: родствениците на тримата младежи, убити по нейно нареждане, убедили Тевдат да ги остави да й отмъстят за тяхната смърт. Един летен следобед тя била изненадана, както се къпела с придворните си дами в езерото и нападателите натиснали главата й под водата и я удавили.

Въпреки че Юстиниан продължаваше да се кълне в голямата си любов към Теодора, тя също почувствува облекчение от смъртта на кралицата, в чието лице виждаше съперница. Вярно е, че Амаласунта, която Юстиниан познаваше още като дете, беше от по-добро потекло, малко по-млада и далеч по-красива от Теодора. Йоан Кападокиеца дори пусна слух, че именно Теодора е организирала убийството.

Юстиниан имаше най-после повод за война — насилствената смърт на една невинна жена, негова съюзничка. Той виждаше добро знамение в непопулярността на крал Тевдат и липсата на всякакви способности у него; стиховете му, както уверяваха, дори не можели да се скандират, а философските му напъни не стрували нито грош. Ала до ушите на Тевдат бе стигнал слух, в който той повярвал, и който бе плод на Теодорината ревност към Амаласунта, че коварният Юстиниан наистина възнамерявал да нахлуе със своята войска в Италия и да се ожени за Амаласунта, след като се разведял първо с Теодора, и че се готвел да преследва готите като еретици. Той изложил тази версия пред двора си, за да оправдае убийството на своята съпруга. Постъпката му била одобрена, тъй като вече било станало ясно поне това, че Амаласунта е поддържала предателска преписка с Юстиниан. Но официално Тевдат уведомил пратеника на императора, че убийството е било извършено без негово знание и противно на желанието му.

Надявам се, че по този начин обясних достатъчно ясно защо Велизарий получи заповед да поведе войската към Сицилия, която се намираше непосредствено до владенията на крал Тевдат и чието население, освен това бе крайно недоволно. Сицилия, житницата на Рим, страдаше от известно време от слаби реколти, дължащи се на лошото време и на изтощението на почвата, така че селяните се затрудняваха при плащането на десетъка, наложен от готите. През есента на годината, в която беше консул, Велизарий отплава за този остров. Антонина тръгна с него (а пък аз с нея) заедно със сина си Фотий и с Теодосий, но под командата на Велизарий се намираха само дванайсет, а не двайсет хиляди души. В последния момент Юстиниан отдели осем хиляди и ги изпрати на Мунд (военачалникът на Илирия, помогнал на Велизарий при потушаването на въстанието Ника) с нареждане да ги поведе срещу готите в Далмация с цел да се отвлече вниманието на неприятеля. Далмация, заедно с цялото североизточно крайбрежие на Адриатическо море, бе тогава под властта на готите. Юстиниан възнамеряваше да удари готите и на още едно място. Той писа на франките, които след покръстването на крал Кловис бяха приели православното християнство, че сега им се предоставя възможност да нахлуят в готските земи между Алпите и Рона и че това ще бъде свещена война срещу арианската ерес — война, благословена от техния духовен баща, папата.

Вятърът беше попътен и пътуването — приятно. Слязохме на брега в Катана в началото на месец декември. Тамошните жители, които не бяха забравили колко почтено се бяхме отнесли към тях при първото си посещение, ни посрещнаха радушно. Те се заоплакваха горчиво от готите и ни помолиха този път да останем малко повече при тях, защото никой освен Велизарий не знаеше, че няма да продължим за Картаген, както бе разгласено. Накрая Велизарий обяви открито своите намерения, провъзгласи се за техен покровител и разпрати вестоносци до всички по-големи градове с поканата да се предадат. За няколко дни цяла Сицилия капитулира без нито една схватка с изключение само на Панорм. Тук се съсредоточиха всички готски сили на острова, търсейки убежище зад солидните градски укрепления. Но дори и Панорм се предаде след неочаквано кратък срок. Велизарий навлезе с кораби в пристанището, пътят към което не беше преграден, и установи, че мачтите на повечето наши съдове са значително по-високи от близките градски стени. Какво по-лесно от това да се вдигнат няколко лодки със скрипец между гротмачтата и фока и да се напълнят с изкусни стрелци? (Все пак един толкова прост план едва ли би хрумнал на някой обикновен военачалник.) Стрелците държаха под обстрел улиците на града и не позволяваха на никого да си покаже главата от вратата; нямаха контрол само над страничните улички. Велизарий заплаши, че ако Панорм не се предаде в най-скоро време, той ще бъде обсипан с огнени стрели и опожарен до основи. И градските жители принудиха готите да се предадат.

Може би смятате, че последният кратък пасаж не е достатъчно изчерпателен разказ за това как един плодороден остров с множество градове и не по-малко от седемдесет хиляди квадратни мили площ бе върнат от нашите войски на имперската корона след продължителен период на варварско управление. Не мога обаче да си спомня за нито едно важно обстоятелство, което да съм пропуснал и което би изисквало добавянето на още един пасаж. Всъщност Сицилия бе превзета не толкова от войската на Велизарий, колкото от името му, и не без съдействието на късогледия фанатизъм на православните християни, които очакваха по-добро отношение от страна на Юстиниан, техния едноверец, отколкото от арианския крал. И така, на последния ден от годината, когато мандатът на Велизарий като консул изтичаше, той влезе, без да срещне съпротива, в столицата Сиракуза и там, както се казва, ликторите го напуснаха[2]. С влизането си той започна да пръска сред тълпите злато и сребро от личното си имущество, придобито от готите, които му се бяха противопоставили в Панорм, и бе бурно приветствуван от народа като негов избавител.

Пратеникът на Юстиниан останал в Италия и бил свидетел на големия смут, обзел крал Тевдат при новината за слизането на Велизарий при Катана. В същото време пристигнала вест и от Далмация, че Мунд е нападнал Спалатум. Тевдат се почувствувал заплашен от съдбата на свои родственик, вандалския крал Гелимер (двамата с Гелимер имаха една обща леля). Без да се допита до кралския съвет, той направи тайно предложение на пратеника да отстъпи Сицилия на Юстиниан, да му изплаща ежегодно триста либри злато и да му предостави три хиляди готски конници заедно с конете им за постоянна служба в Северна Африка или на персийската граница, по избор на Юстиниан, като поддържа броя им постоянен с нови попълнения от хора и коне. Тевдат се отказвал също от правото си да осъжда на смърт италийски свещеници и патриции, както и да въздига в ранг на патриций когото и да било без съгласието на Юстиниан или на неговите наследници. Приел дори, когато заема почетното място на хиподрома в Рим, официалните приветствия на двете партии да споменават името на Юстиниан наред с неговото, както и до всяка негова статуя да бъде поставена и статуя на императора, и то от дясната, почетна страна. По този начин той всъщност признавал първенството на Изтока над Запада. Тевдат приемал тези задължения в писмена форма. Той бил много уплашен и искал да бъде посрещнат с благодарност в Константинопол, ако някога му се наложи да избяга от Италия и да потърси убежище там.

Ала когато пристигнали нови съобщения за падането на Панорм и за безкръвното завземане на Сицилия, всяко мъжество го напуснало. Той започнал да се тревожи, че предложените условия, имащи за цел да предотвратят нахлуването на Юстиниановите войски в Италия, може да се окажат недостатъчни — да предлага Сицилия на Юстиниан, след като той бе вече стъпил в нея, би могло да бъде сметнато за проява на безочие. А и колко стрували обещаните три хиляди войници, ежегодната дан от някакви си двайсет хиляди номизми и отказът от правото му да наказва и да издига патриции? Тевдат повикал обратно пратеника, който бил тръгнал вече да се връща и му доверил всичко, след като го накарал да се закълне най-тържествено, че ще запази тайната му. Тайната била, че ако Юстиниан отхвърли тези условия, Тевдат ще бъде готов да предложи по-добри. Ще се откаже от кралската титла и ще прехвърли на Юстиниан суверенитета върху цяла Италия. Всичко, което искал в замяна, било да му се осигури охолен живот като частно лице, за предпочитане близо до някоя школа в Мала Азия, в имение с гарантирана годишна аренда не по-малко от осемдесет хиляди номизми. Негов личен вестоносец щял да придружи императорския пратеник, носейки писмо с тези условия, но това писмо трябвало да се покаже само ако Юстиниан не приеме първото предложение.

Пратениците се избират заради тяхната преданост и самопожертвователност към царствения им господар, така че посланикът на Юстиниан не се поколебал да изложи на гибелна опасност душата си, като наруши дадената на Тевдат клетва. Той посъветвал Юстиниан да отхвърли първото предложение, тъй като пратеникът на Тевдат бил упълномощен да му представи по-добро. То било представено и Юстиниан побързал да го приеме. Не му се искало обаче да се съгласи без пазарлък с размера на арендата, но Теодора не се сдържала и му се надсмяла за неговата прекалена пресметливост — да рискува загубата на цяла Италия заради няколко торби жълтици!

Дотук всичко бе вървяло извънредно благоприятно за Юстиниан и ние едва ли бихме могли да го упрекнем заради вярата му, че Бог се отнася с особено благоволение към него — вяра, подклаждана от угодничеството на неговите царедворци. Но преди пратеникът да успее да се върне в Италия и да потвърди окончателно договора с Тевдат, цялостното политическо положение отново претърпя внезапна промяна. Две вести убедили Тевдат, че се е държал все пак като последен глупак и е надценил възможностите на Юстиниан да му навреди.

Първата вест се отнасяла до Мунд. След превземането на Спалатум той се натъкнал на многобройна готска войска, която победил в тежък бой с големи загуби и от двете страни, но самият Мунд паднал убит при преследването на разбития враг. Съобщението гласяло, че императорската армия е с толкова понижена численост и дух след тази злополучна победа, че се завърнала в Илирия, без дори да остави гарнизон в Спалатум. Съгласно другата вест в Северна Африка бил избухнал сериозен бунт и Велизарий се готвел да изтегли войските си от Сицилия, за да въдвори ред там. Какво вярно имаше в тази вест от Африка, скоро ще ви кажа. Но въздействието й върху Тевдат било толкова голямо, че той се обърнал с най-обидни думи към пратеника на Юстиниан, когато последният пристигнал, и дори го заплашил, че ще нареди да бъде убит по едно безпочвено обвинение в прелюбодейство с някаква придворна дама. Кралят се разкайвал горчиво за писмените си предложения до Юстиниан и обвинил пратеника, че лъжел и че двете подписани от него писма били подправени.

Готските благородници от кралския съвет повярвали на Тевдат. Те не можели да допуснат, че избраният от тях крал е толкова малодушен и вероломен, колкото можеше да се заключи от посланието на Юстиниан, с което императорът приемаше да вземе Италия под своя власт и да даде на Тевдат исканото от него имение. Решили, че всичко това е само изкусна маневра от страна на Юстиниан, целяща да внесе раздор между тях и техния крал. Затова пратеникът и свитата му били поставени под строг надзор, а Тевдат изпратил предизвикателно послание по един обикновен търговец, в което обвинявал Юстиниан в двуличие и вероломство; Тевдат си даваше сметка, че готите ще го убият, ако не отмъсти незабавно за поруганата си чест, и то по най-решителен начин. Изпрати също военна част да завземе обратно изоставения от ромеите Спалатум, започна да преследва православните свещеници в цяла Италия и заплаши папата, че ще го накаже със смърт или ще му отнеме тиарата, ако продължава да води тайни преговори с Константинопол.

Въпреки всичко готите нямаха много доверие на Тевдат, който пишеше стихове на латински, спореше с гръцките витии и се гордееше с отвлечените си познания. Няколко бойни германски балади заедно с „Отче наш“ и арианското Верую на същия език бяха напълно достатъчни за задоволяване на техните културни потребности. За разлика от вандалите те не се бяха изродили под изтънчената омая на цивилизацията, но и не бяха се възползували от шейсетгодишния си престой в Италия, за да добавят към здравия си разум и малко начетеност. Неуважението, което изпитваха към Тевдат, се дължеше не толкова на безполезната му ученост, колкото на самия факт, че се е занимавал с науки. По същата причина те не съумяха да усъвършенствуват варварското си бойно майсторство с военни познания, почерпени от книгите. По-точно готите не бяха изучавали изкуството на обсадната техника и строежа на укрепления.

[1] „Тебе, Боже, хвалим“ (лат. химн). — Б.пр. ↑

[2] Ликторите са изпълнявали функциите на почетна стража при висшите длъжностни лица на римската държава; употребеният израз означава, че Велизарий е престанал да бъде консул. — Б.пр. ↑

Глава тринадесета
Вълнения в Африка и Сицилия

А как виждаха положението готите? Имаха ли сериозни основания да се опасяват от някакви си дванайсет хиляди души, голяма част от които бяха пехотинци? Италия бе тяхна и те бяха живели в най-добри отношения с местното население в продължение на две поколения. Разполагаха с достатъчно хранителни припаси, с флота, пари и военни складове; можеха лесно да изведат на бойното поле сто хиляди конници и сто хиляди пехотни стрелци, имаха много силно укрепени градове. Прибавете към всичко това обстоятелството, че макар слезлите на сицилийския бряг императорски войски да бяха официално православни, повечето от тях само се представяха за такива и не можеха да се разбират с местните италианци, които говореха латински, а не гръцки, и ще си обясните защо, когато готите научиха за бунта в Африка и за смъртта на Мунд, те престанаха да отдават такова голямо значение на името на Велизарий.

А сега за бунта. Той избухна една година по-късно на Великден, лето господне 536-то. Няколко дни след това Соломон слезе от един малък кораб в Сиракуза, придружен от неколцина другари, всички на границата на изтощението, и се заизкачва с несигурна крачка от кея към главната квартира на Велизарий в двореца на префекта. Случи се така, че този следобед седях в една малка стая с господарката, Велизарий и Теодосий, където се бяхме оттеглили след обеда; водеше се нещо като спор. Теодосий си бе направил една малко солена шега за сметка на някаква догма на православната вяра, с което развесели господарката Антонина.

Велизарий не се засмя, а вместо това запита озадачено Теодосий дали не се е върнал към евномианството.

— Не — отвърна Теодосий. — Всъщност аз никога не съм се придържал сериозно към него.

— Много добре. Но след като си приел вече правата вяра, не разбирам защо трябва да се шегуваш по този начин.

Антонина защити Теодосий. Тя изтъкна, че безобидната шега с нещата, които са скъпи на сърцето ни, не е несъвместима с верността ни към тях. Когато Велизарий изрази несъгласие, господарката премина от защита към нападение и му зададе въпроса защо, след като държи толкова много на православната вяра, е приел еретици от най-различни изповедания в личната си конница.

Велизарий отговори:

— Това е съвсем друго нещо. Всеки човек има правото да вярва в каквото иска и задължението да отстоява своите религиозни убеждения срещу насилствените опити да бъде отвърнат от тях, но няма право да засяга чувствата на ближния си, като ги изразява предизвикателно. Аз съм роден в православно семейство и от ранна младост се посветих на тази вяра. Обидно ми е да слушам лекомислени подигравки с нейните устои, както и аз от своя страна никога не бих се подигравал с вярата на някой почтен човек.

— Ами ако се беше родил сред ариани?

— Сигурно щях да бъда и аз такъв.

— Значи всяко религиозно убеждение е правилно, ако вярваме искрено в него? — настояваше господарката.

— Не мога да се съглася с това. Но продължавам да твърдя, че трябва да останем верни на убежденията си, без да засягаме чувствата на другите.

Теодосий не се извини за шегата, прозвучала така обидно за неговия кръстник. Той каза само:

— Не защищавам никоя ерес. Признавам, че православното верую може да изтъкне логически аргументи срещу всякакви еретични схващания, особено като се имат предвид някои мистични догми, например, че папата в Рим държи небесните ключове, наследени от свети Петър.

Велизарий отговори рязко:

— Не виждам какво общо може да има логиката с истинската религиозност.

Теодосий се засмя:

— Това звучи доста скептично, кръстник.

Велизарий обясни, запазвайки все още спокойствие:

— Религията е вяра, а не философия. Йонийските гърци измислиха философията и се опитаха да заместят религията с нея — така те се превърнаха в един страхлив и вероломен народ.

Господарката Антонина попита:

— Но нима философията не ни е нужна като щит срещу посегателствата на другите? Правилно ли е да останем верни на онези, които ни обиждат?

— Правилно е да останем верни и да прощаваме обидите. Да изменим на принципите си, значи да навредим сами на себе си.

Теодосий отбеляза:

— Но колкото по-слаба е вярата на един човек, толкова по-малко си наврежда той, като й изменя.

Велизарий отвърна с благ глас:

— Какво ни засяга това, кръщелнико? Всички ние тук сме хора на честта.

В този момент забелязах как господарката и Теодосий си размениха един бърз поглед, сякаш искаха да си кажат: „Е, драги ни Велизарий, ти ни ласкаеш. Може би нашето чувство за чест не е чак толкова фанатично като твоето.“

Запазих завинаги спомена за този разговор и за разменения поглед — те придобиваха особено значение, като се имат предвид по-нататъшните отношения между господарката и Теодосий. В едно съм сигурен: Теодосий бе приел покръстването само като средство за задоволяване на личните си амбиции и бе християнин не повече от нас двамата с господарката. Веднъж той й призна: „Единственият автор по въпросите на християнството, когото съм чел с удоволствие, е Целз[1].“ Този Целз е анатема. Той е живял в езическо време и е писал с жестока насмешка за ранните християни. Отишъл дори в Палестина да проучи произхода на Иисус и твърдял, че открил името му във военните списъци като син на някой си Пантер, гръцки войник от Самария. „Заслужава да се отбележи — казваше Теодосий, — че според евангелист Йоан Иисус не се е отрекъл от самаритянския си произход, когато първосвещениците му отправили такова обвинение.“

Всеки има право да вярва и да мисли каквото си иска, както казваше Велизарий, но Теодосий криеше своето мнение от всички с изключение може би на господарката Антонина. Макар и да не вярвах на глупавия слугински слух за господарката и Теодосий — уж че били видени веднъж да се целуват зад някакъв параван, а друг път да излизат заедно от една тъмна изба, бях все пак измъчван от лошото предчувствие, че един ден страстта ще завладее моята господарка и красивия младеж за зла чест на Велизарий и на самите тях. Защото, като атеист или най-малкото скептик, какви морални задръжки можеше да има Теодосий? Колкото за господарката, тя бе водила доста разпуснат живот навремето и съвсем не беше вярна на първия си съпруг, търговеца. Антонина гледаше на тялото си като на свое лично притежание, с което можеше да се разпорежда както намери за добре. Любовта й към Велизарий не будеше съмнение, но дали тя беше в състояние да я възпре от едно страстно увлечение по Теодосий, не ми бе възможно да преценя.

Когато Велизарий каза: „Всички ние тук сме хора на честта“, изведнъж се натъжих. Обичах го като благороден герой и верността ми към него отстъпваше само на верността, която изпитвах към господарката от признателност за голямото й благоволение към мен.

Точно в този момент бе съобщено за пристигането на Соломон. Той влезе задъхан в стаята — едва можеше да говори. Господарката ме прати за чаша ободрително вино и Соломон я изпи жадно. Тъй като моята дискретност не будеше никакво съмнение, получих разрешение да остана и да чуя неговия разказ.

Вандалките били на дъното на размириците, каза Соломон. Те успели да убедят новите си мъже, че императорът ги е лишил чрез измама от зестрите им — от къщите и земите, които им принадлежали по право. Пак тези жени събудили недоволство срещу потисническите религиозни едикти на Юстиниан — строго лишаване на всички ариани от светото причастие и дори от светена вода, с която да кръщават децата си. Били се народили цяла сюрия нови арианчета и ако се случело да умрат, без да бъдат кръстени, щели да бъдат осъдени на вечни мъки, а това създавало големи грижи на техните бащи, тракийски готи и херулски хуни. Бунтът бил определен за Великден, който тази година се падаше на двайсет и третия ден от месец март. Затворниците решили да убият Соломон по време на литургията по случай Възкресение Христово в катедралата „Свети Киприан“. Соломон не подозирал нищо за заплашващата го опасност, понеже всичко било запазено в най-строга тайна. А половината войници от собствената му охрана също били в заговора, тъй като били женени за вандалки и искали да вземат своя дял от бъдещото разпределение на земите и къщите.

Убийството трябвало да стане в момента на тържественото вдигане на причастието (по този начин се смята, че то добива чудотворна сила), понеже тогава всички богомолци щели да се проснат по очи и това щяло да улесни нанасянето на внезапен убийствен удар. Ала когато арианските войници влезли с ръка на кинжалите си, окуражавайки се взаимно с кимания и побутвания, изведнъж ги обхванало чувство, на богобоязън. Огромните размери и блясъкът на катедралата, тихото тържествено пение на хора, свещите и тамянът, хоругвите и гирляндите от пролетни цветя, свещениците в техните везани одежди, невъоръжените богомолци, облечени празнично и застинали в молитва всичко това направило дълбоко впечатление на арианите. Те били способни да извършат убийство, но не и светотатство. Спрели в нерешително колебание, а в това време към тях се приближили с тиха плъзгаща се стъпка свещениците, икономи и църковните стражи, дръпнали ги властно за ръкавите и ги подканили да коленичат заедно с всички останали. Един по един те се подчинили и участвували в останалите церемонии, сякаш били православни. Но когато се озовали отново навън, всеки от тях обвинил съседа си в страхливост и малодушие и се заклел, че щял да дръзне да вдигне ръка, ако поне още един от другарите му бил застанал до него.

Тези бурни препирни станали на самия пазарен площад и Соломон скоро научил каква е работата, но когато наредил да бъдат арестувани, телохранителите му не проявили никаква готовност да му се подчинят. И заговорниците, последвани от други недоволни войници, напуснали Картаген и се отдали на грабежи в неговите околности.

Соломон се оказал безсилен да се справи с бунтовниците — собствената му гвардия отказала да тръгне срещу тях. На петия ден той свикал общ сбор на хиподрома, където се обърнал към събралите се войници, моряци и стражи, приканвайки ги да положат нова клетва за вярност към него. Но те го заглушили със своите викове, започнали да хвърлят камъни и да бият и убиват собствените си предводители. Прерязали гърлото на Соломоновия началник-щаб, а херулът Фарас, който провъзгласил решително верността си към своя кръвен брат Велизарий, бил ранен смъртно от стрелите на хората си. Херулите започнали пак да варят каваса, след като успели да си набавят отново „муха“.

Скоро бунтовете обхванали цялата армия и войниците се втурнали да грабят магазините в центъра на Картаген и пристанищните складове. Само дето не палели и не носели зелени и сини ленти — иначе всичко било както в Константинопол по време на бунта Ника, но без да има някой Велизарий, който да възстанови реда. Известно време Соломон се укривал в параклиса на Богородица в Гелимеровия дворец, но избягал оттам при първа възможност и веднага тръгнал към пристана. Там реквизирал един кораб и след десет дни усилено гребане най-после пристигнал тук.

Велизарий зададе няколко въпроса на Соломон и накрая заяви на Антонина:

— Тръгвам веднага за Картаген. Императорът би очаквал от мен да постъпя именно така. А ти остани тук и изпълнявай ролята на мой заместник.

— Колко войници ще вземеш със себе си?

— Стотина конници.

— Ще те убият, безразсъдни човече!

— Ще се върна жив и здрав, преди да е изтекъл месецът.

— Трябва непременно да дойда с теб, Велизарий.

— Само на теб мога да поверя моите тукашни задължения.

— Аз самата не се доверявам на себе си. Нека да дойда с теб. Моля те, не ми отказвай!

— Антонина, в случая ще трябва да ми се подчиниш. Заповядвам ти в името на императора!

Така господарката, макар и против волята си, остана в Сиракуза с Теодосий, и то без истинска надежда да види отново Велизарий. Ако е вярно, че е изменила някога на съпружеския обет, даден на Велизарий, това трябва да е станало именно тогава. Но тя винаги е отричала тези обвинения, а и никой не можеше да ги докаже, понеже беше много дискретна жена. Мое задължение като историк е да кажа истината, но от друга страна, като верен слуга съм длъжен да не разпространявам клевети за своята господарка. За щастие тези две задължения не си противоречат. Не зная нищо с положителност: в това поне мога да се закълна.

В Картаген бунтовниците, след като се наситили да грабят града и се настанили в къщите и земите на победените вандали, тръгнали да се присъединят към друга група метежници, на които Соломон бе възложил уморителната обсада на Аврите. Тяхната обща численост скоро достигнала седем хиляди души плюс още около хиляда вандали. От тях четиристотин били избягали пленници. Те били на път от Константинопол за персийската граница, но недалеч от остров Лесбос се разбунтували, надвили екипажите и вместо към Антиохия се отправили обратно към Северна Африка. Там слезли на един уединен бряг недалеч от планината Папуа и потеглили към Аврите. Първоначално възнамерявали да се съюзят с въстаналите маври, но вместо това се присъединили към разбунтувалите се ромеи, които ги посрещнали много сърдечно. Останалите вандали били бегълци, потърсили убежище в тайни места още от падането на Картаген; сега те най-сетне се били осмелили да излязат от скривалищата си. Коне им намерили от пощенските станции.

Бунтовниците избрали за свой предводител един редник, енергичен и способен трак, на име Стотцас, и се завърнали обратно в Картаген, като обявили целия диоцез за войнишка република. От страна на гражданите не очаквали никаква опозиция. Стигнали пред градските стени на седмия ден от месец април и опънали шатри отвън, готвейки се да влязат тържествено на сутринта. Но същата вечер Велизарий пристигнал по море със своите избрани сто конници и незабавно започнал да търси из разграбения Картаген дали не са останали някои верни нему войници. Преди да се пукне зората, той събрал две хиляди души. От тях шестстотин били ромейски африканци от конната полиция; други петстотин били вандали над средна възраст, на които Велизарий бе разрешил да останат да живеят спокойно в домовете си и които в знак на признателност се съгласили сега да му помогнат. Имало и известен брой дружелюбно настроени маври. А редовните войници, неприсъединили се към бунтовниците, били не повече от петстотин души. Но пословицата твърдеше, че името на Велизарий струва колкото петдесетхилядна армия. Когато метежниците научили за внезапното му пристигане, те решили, че той има числено превъзходство от петдесет и две хиляди срещу осем хиляди, побързали да напуснат лагера и да изчезнат навътре в страната. Отправили се към Аврите, където възнамерявали да се обединят с тамошните маври. Велизарий се спуснал да ги преследва и ги настигнал на петдесет мили от столицата при Мембреса, един неукрепен град на река Баград. Тук му предстояло да влезе в ново за него сражение — този път срещу собствените си войници.

Днес победата всеобщо се приписва на света Киприан. Легендата разказва още, че светията се появил лично в своята катедрала в онова паметно великденско утро (преоблечен като църковен страж, но ореолът му се виждал съвсем ясно), обезоръжил убийците и ги накарал да паднат по очи. Защото при Мембреса вятърът на свети Киприан отново излязъл, когато никой не го очаквал, и задухал силно в лицата на бунтовниците точно когато двете войски се готвели да влязат в бой. Стотцас си дал сметка, че стрелите на неговите хора ще загубят от скоростта си поради вятъра, затова заповядал на половината си конница да възвие и да заеме защитна позиция на десния фланг, откъдето да пусне в ход лъковете си. Маневрата била изпълнена бавно и доста объркано. Велизарий, начело на своята конница, незабавно атакувал в точката на най-голяма бъркотия — вандалския ескадрон, тъй като вандалите, които не бяха стрелци, се чудели дали да се придвижат или да останат на място, внезапното нападение разкъсало редиците им и войската на бунтовниците била разделена на две; и двете части отстъпили, когато колоната на Велизарий също се разделила, възвила в пълен галоп и ги нападнала в тил.

И така, много от вандалките сменили мъжете си за втори път. Те били оставени в лагера, когато метежниците се пръснали в пустинята да спасяват собствената си кожа, и попаднали у хората на Велизарий заедно с останалата плячка. Повечето от убитите били вандали, понеже, щом видял, че победата му е сигурна, Велизарий заповядал на войниците си да не нападат бунтовниците, които били призовани да прекратят метежа — и наистина хиляда души от бегълците се предали охотно и получили опрощение.

Велизарий мислел да продължи преследването, като повика останалия верен на императора гарнизон в Хипон и войските, намиращи се в Северозападна Африка, да му помогнат за потушаване на бунта. Но като смъртен човек, който има само едно тяло, и то не божествено, той не можел да бъде едновременно и в Сицилия, и в Африка, а тъкмо тогава пристигнал пратеник от господарката Антонина с вестта за друг бунт, този път в Сиракуза. Не му оставало нищо друго, освен да възложи на Хилдигер, бъдещия си зет, временното командуване на войските в Африка. Заедно със стоте си конници той се върнал в Картаген, откъдето отплавал за Сиракуза.

В Сиракуза обаче откри, че няма войнишки бунт, а само отказ от страна на един пехотен пълководец, на име Константин, да изпълнява заповедите на господарката Антонина в качеството й на заместник на Велизарий. Той бе заявил, че към неговите задължения не спада подчинението на която и да било жена, освен на самата императрица, и то единствено по някои граждански въпроси, с чието разрешаване я е натоварил василевсът — съгласно римския обичай от незапомнени времена жените не можеха да бъдат назначавани за военачалници. Господарката бе поставила Константин под строг арест, а останалите пълководци, които му съчувствуваха, престанаха да изпращат ежедневните си доклади до господарката, като вместо това ги предаваха на най-старшия между тях, Йоан Кървавия. След завръщането си Велизарий освободи Константин от тъмницата, но се обърна с много сурови думи към него и към другите военачалници, като им каза, че намира тяхната постъпка глупава и обидна за самия него. Отдавна, е доказано, продължи той, че една умна и смела жена може не само да командува решително войниците (както бе направила, жена му, сияйната господарка Антонина, по време на похода срещу Картаген), но и да ги поведе към победа. Нима Зиновия[2], управителката на Палмира, не застанала начело на войските си, яхнала кон и облечена с броня и не запазила Източната империя от персийския цар Шапур? Сияйната Антонина, освен това бе негова официална представителка и носеше неговия печат. Със своето ненавременно неподчинение те го бяха принудили да се завърна от Африка, без да е успял да смаже окончателно бунта. Редникът Стотцас бе все още на свобода и сигурно щеше да им причини нови главоболия.

В отговор те не казаха почти нищо, но Константин намекна, че Велизарий не бил в течение и на другата версия за станалото. Той имал намерение не да обиди Велизарий, а по-скоро, да му окаже почит с отказа си да се подчини, на жена му, която не зачитала истинските му интереси. Константин не пожела да каже нито дума, повече и остави Велизарий крайно озадачен.

Но същата вечер, една от младите робини, на име Македония, отишла тайно при Велизарий и го предупредила, че господарката Антонина и Теодосий били любовници и че това скандално положение станало всеобщо достояние. Тя казала, че без съмнение именно това била причината, поради която Константин и останалите военачалници отказали да се подчинят на нашата господарка. Македония бе направила, тези разкрития, за да си отмъсти, тъй като Антонина я бе вързала два дни преди това за един креват и я бе набила с камшик, за неморално поведение. Неморалното й поведение се състоеше в срамна любовна история със седемнайсетгодишния Фотий, който бе дошъл с нас в Сицилия; Македония смяташе за несправедливо нашата господарка, омъжена жена, да върши прелюбодейство и в същото време да я налага най-безмилостно с камшик заради обикновено блудство. Но тя не разполагаше с доказателство за провинението на господарката и затова бе принудена да го измисли. Убедила бе двама малки пажове, мавърски заложници при двора, да подкрепят нейния разказ. Те също искаха да си отмъстят на господарката, понеже в качеството си на заложници очакваха с тях да се отнасят като с принцове, но когато бащите им се разбунтуваха, Антонина ги принуди да вършат черна работа и ги налагаше с камшик, ако ги заловеше в дребни кражби или други непристойни прояви. Мавърчетата били такива изкусни лъжци или пък Македония ги била подучила така добре, че Велизарий не можел да не повярва на разказа им, който бил украсен с най-големи подробности. Струвало му се, че се намира на кораб, чието котвено въже се е скъсало под напора на внезапно разразила се буря. Но Македония изтръгнала от него клетва, че няма да каже на жена си кой е повдигнал обвиненията, нито ще призове нея или мавърчетата като свидетели по евентуално обвинение в прелюбодейство. Така ръцете на Велизарий се оказали вързани. Аз самият нямах никаква представа за случилото се, но забелязах, че изведнъж той стана много мрачен и страшно избухлив. Успя обаче да скрие своите чувства от жена си, като се позова на болки в стомаха, както и на грижите, които му създаваше положението в Картаген и неподчинението на неговите военачалници.

Какви мисли са минавали през главата му, не мога да кажа със сигурност, но не ми е трудно да ги отгатна. Преди всичко според мен му се е искало да убие Теодосий заради неговата неблагодарност и подлост, а вероятно сърцето му не е било напълно чуждо и на естественото чувство на ревност. Второ, искало му се е да убие господарката Антонина заради нейната изневяра, още повече, че бе имал пълно доверие в нея и бе водил един наистина целомъдрен живот. Трето, искало му се е да убие себе си, просто от срам: Теодосий беше осиновен от него и затова прелюбодеянието бе едновременно и кръвосмешение. От друга страна, като добър християнин, негов дълг бе да прощава на своите врагове. Досега господарката се бе проявявала като съвършена съпруга и той все още я обичаше страстно. Спомнил си е и това, че неотдавна тя бе настояла да я вземе със себе си в Картаген въпреки смъртната опасност, на която би се изложила там. На всичко отгоре му бе заявила ясно и недвусмислено, че няма доверие сама на себе си, ако остане без него в Сиракуза, затова Велизарий реши, че Теодосий сигурно я е съблазнил с вероломна хитрост против волята й.

Не искам да се покажа несправедлив към Велизарий, като внуша на читателя, че може да е бил движен от още едно съображение, което впрочем би стояло на преден план за всеки друг човек в неговото положение, а именно, че господарката можеше да разчита на подкрепа от страна на Теодора, която не би се поколебала да го накаже под предлог, че се е „самозабравил“, ако отмъсти на жена си за нейното прелюбодейство. Най-малкото наказание, което го заплашваше беше подхвърляне във въздуха с одеяло. Страхът от Теодора не би го отклонил от правилната според него линия на поведение, но е твърде възможно дори в тези душевни терзания да е мислел преди всичко за верността си към императора, който му бе наредил да продължи докрай войната с готите. Всяко прибързано или необмислено действие от негова страна щеше да се посрещне с враждебност от Теодора, а ако бъдеше отзован, Северна Африка и Сицилия щяха отново да се окажат изгубени за империята. Той добре разбираше, че никой от неговите подчинени, макар мнозина от тях да бяха храбри мъже, няма представа за стратегическото положение, нито пък способност да поведе войските към победа.

Същата тази вечер той изпрати да ме повикат и ми каза на четири очи:

— Евгений, ти винаги си бил повече от слуга, винаги в твое лице господарката ти и аз сме виждали добър приятел. Мога ли да те натоваря с една тайна задача? Ако тя не бъде изпълнена в най-скоро време от някое доверено лице, сигурно ще полудея!

— Да, господарю — отвърнах аз. — Щом става въпрос за твоето благополучие или за това на господарката.

Велизарий ме заплаши с най-ужасни неща, ако разкрия тайната на когото и да било, и след това ми каза трябва да направя. Трябваше да отида при Теодосий и да му кажа: „Ето ти монашеско расо и ножица да подстрижеш косите си като монах; ето и кесия жълтици, а утре призори от пристана ще отплава кораб за Ефес. Името на капитана е еди-как си. Ако не се качиш на борда му тутакси, смятай се за мъртъв. В Ефес трябва да постъпиш в манастир и да дадеш обет за вечно целомъдрие.“ В никакъв случай обаче не биваше да споменавам името на Велизарий.

Стана ми страшно. Никога досега не бях виждал уравновесения иначе Велизарий толкова силно възбуден, повече дори от онова паметно утро в завзетия лагер при Трикамера. Страх ме беше и от господарката. Ако Теодосий й кажеше от кого е получил предупреждението, тя щеше да си помисли, че заговорнича против нея и сигурно щеше да нареди да ме убият. Беше рисковано да предам това съобщение на Теодосий, без да уведомя първо нея, но не можех да откажа да изпълня възложената ми задача, а и смятах, че е в интерес на господарката Теодосий да бъде отстранен от сцената без повече скандали. Отидох разтреперан при Теодосий и му предадох съобщението, като не пропуснах да подчертая колко неприятно за мен е това задължение. Той ме познаваше добре, затова ми повярва и разбра, че предупреждението е наистина сериозно. Младежът се сети откъде идва то и каза:

— Кажи на кръстника, че нямам представа защо ми се сърди, освен ако не съм бил несправедливо наклеветен. Съвестта ми е чиста, но имам много врагове.

Когато го помолих да не казва на господарката Антонина, че аз съм му предал известието, той се закле да запази тайната. Трябва да призная, че удържа честно думата си. Взе расото, ножиците и парите и отиде направо на пристана, без да остави нито ред за Антонина. Върнах се и предадох на Велизарий точно какво бе казал Теодосий.

Можете да си представите в каква неистова тревога изпадна господарката, когато любимецът й изчезна без всякаква вест — тя естествено се страхуваше, че е убит, вероятно по заповед на Константин, и бе неутешима. Към Велизарий не изпитваше никакви подозрение и затова го помоли да организира незабавното издирване на Теодосий. Той се съгласи с тази задача да бъда натоварен аз. Бе ми възложено да узная кога и къде младежът е бил видян за последен път. Не ми беше трудно да успокоя господарката, понеже знаех накъде да насоча търсенията си. Скоро намерих на пристана няколко войници, които бяха готови да се закълнат, че са видели Теодосий, защото, както изглежда, той не бе облякъл монашеското расо, преди да се качи на борда. Така тя поне разбра, че младежът е заминал доброволно. Бе твърдо решена обаче да изясни нещата докрай. Някаква нова нотка на тържество в поведението на Фотий, за когото знаеше, че изпитва ревност към Теодосий, възбуди нейното подозрение. Не бе трудно да се стигне до извода, че Македония е замесена в изчезването на Теодосий. Със заплахи тя успя накрая да изтръгне пълни самопризнания от двете мавърчета.

Междувременно Фотий бе имал неблагоразумието да повери тайната на Константин и последният, дълбоко засегнат от начина, по който се беше отнесла с него господарката Антонина, се зарадва много на възможността да се надсмее над нея и над Велизарий. На сутринта от втория ден след изчезването на Теодосий той срещнал Велизарий на главния площад и след като го поздравил, му казал ухилен:

— Хубаво направи, че изгони този тракийски Парис, о велики Менелай, но вината е по-скоро у царица Елена!

Велизарий не бил сигурен, че ще успее да запази самообладание, и затова обърнал гръб на Константин. Много войници забелязали този негов жест и тъй като не чули хапливата забележка, това им направило лошо впечатление.

Тогава господарката Антонина говори открито с Велизарий. Какво точно са си казали, не зная. Но тя успя да го убеди, че Македония го е излъгала, и бе очевидно, че той изпитваше както голямо облекчение, така и голям срам от собственото си поведение. Изпрати бърз кораб да доведе обратно Теодосий, а Македония бе бита с камшик, дамгосана и затворена в манастир до края на живота си. Пажовете бяха също бити, дамгосани и изпратени на работа в сребърните мини. Че господарката била отрязала езика на Македония, а после с моя помощ, я нарязала на парчета, които хвърлила в морето, е безсрамна лъжа, разказана много години по-късно от секретаря на Велизарий Прокопий, с цел да я злепостави. Не казвам, че Македония не заслужаваше такова наказание или че господарката не я заплаши с него в яда си.

Скоро всичко бе отново наред между господарката и нейния съпруг. Обаче Теодосий не се завърна, понеже изпратеният след него кораб не успял да го настигне. Но Велизарий му писа в Ефес с настоятелна молба да се върне, а в деня на съда над Македония призна публично грешката си. Всички по-разпуснати езици замълчаха от страх.

Велизарий очакваше заповед от Юстиниан за нахлуване в Италия, но тя се забави доста, защото императорът бе объркан от известието за смъртта на Мунд. Указанията му бяха Велизарий да не предприема засега нищо, но да поддържа бойна готовност и щом научи за превземането на Спалатум от нашите войски, да тръгне към Рим. Спалатум бе завзет отново през септември от подсилената илирийска армия, а през октомври добрата вест стигна до Велизарий и той можеше да започне своя поход. В това начинание голяма помощ му оказа господарката, която по време на престоя му в Африка бе влязла в тайни преговори със зетя на крал Тевдат, главнокомандуващ готската армия в Южна Италия. Тя бе уговорила този човек, с когото положи усилия да се запознае, да изостави войниците си веднага щом започне нашето нахлуване на негова територия. И така, Велизарий остави гарнизона в Панорм и Сиракуза, за чиято отбрана бе взел сериозни мерки, пресече Месанския пролив и щом тръгна към град Региум, този страхлив вандал дезертира при нас заедно с шепа приближени нему хора, като остави войниците си без водач. Той замина за Константинопол, където се отказа от арианската си вяра и получи ранг на патриций заедно с голямо имение. Като научил това, крал Тевдат се изпълнил със завист към него.

Така завземането на Южна Италия стана без бой — ние напредвахме, а готите бягаха, накъдето им видят очите. Докато се придвижвахме нагоре по крайбрежието, придружени от флотата, не срещнахме никаква съпротива — чак до началото на ноември, когато стигнахме Неапол. Този великолепен град беше силно укрепен и в него имаше готски гарнизон, за който се говореше, че на брой е почти колкото нашата войска.

Има четири начина за атакуването на крепост, която минава за непревзимаема. Първият е да се остави на мира, като неприятелят бъде нападнат в някое по-слабо място. Вторият е да бъде уморена от глад. Третият е да бъде принудена да се предаде чрез подкуп, заплахи или измама. Четвъртият е да се превземе чрез изненада, след като се открие все пак някое слабо място в нейната защита, което неприятелят в своята самонадеяност е пропуснал да забележи. Велизарий не можеше да остави Неапол на мира — в противен случай градът щеше да се превърне в сборен пункт на всички пръснати готски отряди в радиус от сто мили околовръст. Тогава иззад неговите масивни стени можеха да бъдат изпращани военни колони, които да си върнат обратно Южна Италия, тъй като малките ни гарнизони, оставени в главните градове на областта, щяха да се окажат недостатъчни. Велизарий не можеше да сломи Неапол и с глад, защото градът имаше богати запаси от жито — главните житници на африканската търговия със зърнени храни се намираха зад неговите стени, а и едно забавяне при Неапол би дало на готите време да съберат на север огромна войска срещу него. Възможно бе обаче целта да бъде постигната с достатъчно сериозна заплаха.

Първо Велизарий нареди на корабите да хвърлят котва в пристанището извън обсега на защитните съоръжения върху градските стени, а сам се разположи на стан в околностите, където призори завзе лесно едно външно укрепление чрез щурмуване със стълби. След това изпрати писмо до градските първенци, с което ги уведомяваше накратко, че очаква да му предадат града без повече протакане.

Италийският префект дойде за преговори, но придружен от двама свидетели готи; не беше никак любезен и всъщност искаше да каже на Велизарий, че се опитвал да създаде фалшиво впечатление за непреодолима военна мощ, докато силите му в действителност са твърде малки.

— Според мен акт на враждебност от ваша страна е — заяви префектът, — че възлагате именно на нас италийците, бремето да отговорим на искането ви. Войниците от гарнизона са готи и ние не смеем да им се противопоставим, понеже не сме въоръжени. А и те няма да се поддадат на подкупи и заплахи, защото крал Тевдат ги изпрати тук едва преди два дни със заповед да защищават града до последния човек — той взе жените и децата им за заложници и заплаши, че ще ги убие, ако градът падне. Моето предложение е да не си губите времето, а да продължите към Рим. Защото, ако превземете Рим, без съмнение Неапол също ще се предаде, а ако не успеете да влезете в Рим, няма да имате много полза от Неапол.

Велизарий отвърна рязко:

— Не съм те молил за уроци по стратегия. Но ето какво ще ти кажа. Дълги години вече съм войник и съм виждал големи жестокости при плячкосването на градове, които са отказвали да се предадат въпреки отправените им предупреждения. От все сърце желая да предотвратя подобни изстъпления в Неапол. Ако убедите готския гарнизон да се предаде, всички ваши досегашни привилегии ще бъдат запазени и дори увеличени, а гарнизонът ще бъде поставен пред свободния избор или да се присъедини към нашата войска, или да се изтегли безпрепятствено от града. Обаче — и тук той се обърна към готските свидетели — искам да отправя предупреждение към вас готите, че ако предпочетете да се биете, ще ви постигне участта на крал Гелимер и неговите вандали.

Единият от готите каза:

— Не е ли вярно, че Картаген, който живя честито при вандалите и се предаде безусловно на вашите войски, е бил неотдавна разграбен от войниците на императора?

Велизарий отговори:

— Не от войниците на императора, а от тези на сатаната.

— За нас това е едно и също нещо — каза готът.

С това преговорите завършиха, но префектът даде тайни уверения на Велизарий, че ще направи всичко възможно да убеди своите съграждани да отворят портите противно на волята на готите, които всъщност възлизали само на хиляда и петстотин души. Но и триста бяха достатъчни, за да задържат един тъй добре укрепен град срещу атаките на трийсетхиляден неприятел, докато Велизарий разполагаше с не повече от десет хиляди, тъй като трябваше да остави две хиляди на гарнизон в Сицилия и Южна Италия.

Неапол нямаше да отстъпи нито пред глада, нито пред жаждата. Юдейските прекупвачи, които държаха в ръцете си търговията със зърнени храни, предоставиха житниците си на градското население и предложиха услугите на известен брой въоръжени юдейски моряци и пазачи, на работа при тях. Ако Велизарий прекъснеше градския акведукт — което той се готвеше да стори наскоро, — вътре в града имаше достатъчно кладенци и вода за домакински нужди. Градските първенци написаха послание до Тевдат, в което потвърждаваха своята вярност, но искаха от него да изпрати войници срещу обсадителите.

Сега единствената надежда за превземането на Неапол оставаше изненадата. Но къде, беше слабото място в отбраната?

[1] Целз — антихристиянски полемист от времето на Марк Аврелий (II в.). — Б.пр. ↑

[2] Амбициозна владетелка на царството Палмира в Сирия наследила управлението от съпруга си в 266 г. Пленена в 272 г. от император Аврелиан. — Б.пр. ↑

Глава четиринадесета
Обсадата на Неапол

Велизарий проучи укрепленията на Неапол от всички възможни страни. В цялата система не можа да открие нито едно слабо място, където да използува стенобойна машина или да прокара подземна галерия, и реши да опита с внезапно нощно нападение откъм пристанището. Изпрати група исаврийски планинци, родени катерачи, да изкачат високите стени на едно място, където разкъртената мазилка предлагаше някаква опора за ръцете и краката. Един от тях успя да стигне необезпокояван до бойниците и завърза въже за един зъбер. По него веднага запълзяха другарите му, но те бяха забелязани от юдейски пост, който вдигна под тревога сънародниците си, събрани в съседното патрулно помещение. Юдеите срязаха въжето тъкмо когато четири-пет души от катерачите се канеха да стъпят на здрава опора, и всички намериха гибелта си в подножието на стената. Същия неуспех претърпя и друг опит откъм сушата. На здрачаване Велизарий успя да прехвърли дълго дебело въже през една еркерна кула — първо изстреля над нея стрела със завързан към края й копринен конец, след това към конеца бе завързана връв, връвта бе издърпана и на свой ред послужи за изтегляне на дебело въже. Двата края на въжето бяха завързани и от двете страни се заизкачваха войници, уравновесявайки се взаимно. Но постовете отново проявиха бдителност и срязаха въжето, така че и тези войници намериха смъртта си. Велизарий опита също да запали една от портите, като струпа пред нея бъчви с масло и смола, но тя се пазеше от две високи кули и нашите хора бяха отблъснати с камъни и копия — мнозина от тях останаха да лежат мъртви при портата.

На осемнайсетия ден от обсадата един бивш войник от личната конница на Велизарий, исавър, сега стотник в исаврийската пехота, дойде при него и го запита:

— Господарю, колко струва Неапол за теб?

Велизарий отвърна с усмивка:

— Ако се предаде сега, така че да мога да продължа похода и да завзема Рим, преди да е настъпила зимата, той би струвал един милион жълтици. Но ако ми бъде даден чак напролет, няма да имам голяма полза от него.

Исавърът каза:

— Сто номизми за всеки редник от моята рота, по петстотин за всеки стотник, хиляда за мен и две хиляди за редника, намерил слабото място, което ни заповяда да търсим!

— Давам двойно — извика Велизарий, скачайки на крака, — но плащам едва когато ми бъдат връчени ключовете на града!

— Съгласен! — каза исавърът и избута напред редника.

Този груб, недодялан войник разказа на Велизарий за своето откритие. Хрумнало му да пропълзи по изсъхналия акведукт от мястото, в което беше прекъснат, на около една миля или малко повече от стената, чак до самия град. Искал да види дали краят не е затворен с решетка или друга някаква преграда. Не било трудно да измине разстоянието — можел да върви почти изправен, а в зидания свод имало достатъчно отвори за проветряване. Най-после стигнал място, където тунелът се стеснявал до една дупка в някаква скала, през която можело да мине момче, но не и войник в пълно бойно снаряжение. Скалата не била гранитна, а някаква мека, вулканична порода и нямало да бъде трудно да се разбие с кирка. На няколко лакти разстояние от другата страна видял отгоре светлина, като че ли акведуктът не бил покрит на това място, и успял да забележи няколко обрулени от вятъра маслини, една парцалива кърпа за глава и счупени пръстени съдове. Върнал се обратно, а на другия ден тръгнал по пътя успоредно на акведукта, търсейки маслинени дръвчета край него, но не намерил нищо и стигнал до извода, че скалата е някъде вътре в града.

Велизарий посвети в тайната само двайсет исаври от ротата на този войник, никой друг. Раздаде им чукове, увити в парцали, секачи и кошове и ги прати да разширят отвора, който бе разгледал преди това лично. Нареди им да работят колкото може по-тихо. По пладне те донесоха, че отворът е достатъчно широк, за да мине през него войник в бойни доспехи, че по-нататък тунелът става висок колкото три човешки боя и че част от тухления свод се е срутила на това място. Корените на едно маслинено дръвче били проникнали през зидарията, напоявани в нормално време от водата в канала. Самото дръвче било встрани от акведукта, но един от клоните му се простирал над отвора в горната му част. Войниците бяха взели със себе си парцаливата кърпа за глава и няколко маслини. Велизарий ги разгледа и каза:

— Тази памучна кърпа е била току-що изпрана, а вятърът я е издухал от въжето, където е била простряна да съхне. Маслините са питомни, а не диви. Няма съмнение, че дръвчето расте в задния двор на някоя старица.

След това той изпрати ново предупреждение до градските първенци: „Ако не предадете града тази нощ, утре ще го загубите, защото вече зная как да го превзема. Кълна се в честта си, която нямам навика да залагам напразно. Ако не ми повярвате, това ще бъде обидно за мен. Когато щурмуваме стените, не мога да ви обещая, че няма да има насилие.“

Ала те не му повярваха.

Същата нощ той изпрати по акведукта шестстотин облечени с брони мъже; отначало те нямаха никакво желание да тръгнат и заявиха, че са войници, а не плъхове. Фотий, синът на господарката, помоли за честта да ги поведе, но Велизарий не искаше да повери толкова трудно начинание на едно момче; той му разреши обаче да върви последен и го натовари да го държи в течение за хода на операцията. Велизарий съобрази, че шестстотин войници в броня не може да не вдигнат голям шум, колкото и внимателно да се придвижват по тъмния водопровод, затова реши да отвлече вниманието на неприятеля.

Сред приближените му имаше един стар познат — Бесас, тракийският гот, който бе взел участие в угощението у Модест. По онова време той беше вече петдесетгодишен ветеран, но все още пълен със сили и боен плам. Велизарий възложи на Бесас да отиде с неколцина готи близо до мястото, където акведуктът влизаше в града, и да заговори неприятелските постове на собствения им език, опитвайки се уж да ги подкупи да предадат града. Хората на Бесас трябваше да вдигат колкото може повече шум, да се задяват на висок глас и да се препъват по камъните в тъмното като пияни.

Хитростта успя. Бяха разменени обиди, викове, приветствия, шеги, пяха се готски балади, Бесас заяви на висок глас верността си към император Юстиниан, а готските постове — своята към крал Тевдат, и шестстотинте войници минаха по акведукта, без да бъдат чути. Със себе си те носеха фенери, за да си дават кураж.

Водачът, същият онзи исавър, който бе открил прохода, не носел ризница и бил въоръжен само с кинжал. Когато стигнал до срутения свод, той стъпил на раменете на един от другарите си и се изкатерил по страничните стени на акведукта. Хванал се за някаква издадена тухла, изкачил се по-нагоре и най-сетне успял да стигне до свода. Хвърлили му края на един дълъг ремък; той го завързал за клона на маслиненото дръвче, после преметнал крак върху стената и се огледал наоколо. Както бе предрекъл Велизарий, това било двор на някаква къща. Нямало никой. Исавърът махнал с ръка и четирима войници в доспехи, в това число и един стотник, скоро се присъединили към него в двора. Тогава той се прокраднал в къщата; тя била порутена, но обитаема. Минавало полунощ.

Като влязъл през прозореца, в носа го лъхнала киселата миризма на бедността. Намирал се в кухнята; на лунната светлина се виждали чаша и чиния, поставени на една разнебитена маса — следи от оскъдната вечеря на собственика. Ослушал се и доловил слаба кашлица от съседната стая и молитвеното мънкане на някаква старица. Преди тя да успее да извика, исавърът вече стоял пред нея с изваден кинжал в ръка, но това траяло само миг. Той извадил от пазвата си същата парцалива кърпа, която бе показал на Велизарий, и я върнал на старицата, като й се усмихнал приятелски. Дал й и парче сирене — тя го помирисала и го налапала с най-голямо удоволствие. Тогава влязъл и стотникът. Той я запитал на латински къде се намира къщата й и кои са нейните съседи. Бабата описала местоположението и казала, че съседите й са бедняци като нея и няма защо да се боят от тях. На шестстотинте войници бил даден знак да се изкачат. Един по един те се струпали в двора, който бил доста голям. Фотий се върна да съобщи на Велизарий, че засега всичко се развива добре.

Велизарий държеше в готовност една група със стълби за щурмуване на стената, скрита в лимонова горичка недалеч от акведукта. Щом чу двете изсвирвания на тръба откъм града и видя по размаханите фенери къде точно на северната стена бяха заели позиция исаврите, той нареди да донесат бързо стълбите и да започнат катеренето. Константин, на когото бе възложено да подготви стълбите, бе подценил височината на стената и сега те се оказаха по-къси с не по-малко от двайсет стъпки, но той ги удължи, като ги настави две по две, без да губи много време. Исаврите бяха завзели две кули и значителна част от стената помежду им, така че не след дълго към тях се присъединиха две хиляди души. Неапол беше фактически превзет.

Единствените защитници, които се сражаваха наистина мъжествено, бяха юдеите. Те знаеха, че ако бъдат пленени, нямат почти никаква надежда да избягнат робството, понеже Юстиниан беше ревностен гонител на тяхната вяра — той държеше отговорни всички юдеи за разпятието на Иисус Христос. Но накрая и тяхната съпротива бе сломена. Самите граждани отвориха портите и останалата част от армията нахлу в града.

До края на нощта Неапол бе подложен на разграбване. Извършени бяха много насилия и жестокости, които Велизарий бе безсилен да предотврати. Най-зверски изстъпления имаше от страна на двестате масагетски хуни — тези езичници бяха предпочели да не се връщат в родината си, а да останат на служба при Велизарий. Те нахлуха в църквите, разграбиха съкровищниците и избиха свещениците при олтарите. Когато вестта за това светотатство стигна до ушите на Велизарий, той беше дълбоко потресен, още повече, че тези църкви бяха православни. На сутринта обяви амнистия и сложи край на грабежите. Войниците трябваше да се задоволят с плячката от пари, скъпоценни камъни и сребро, тъй като Велизарий освободи пленените от тях неаполитански жени и деца и ги върна на семействата им. След това свика съд, както бе направил и при превземането на Картаген. Съобщи на осемстотинте готски пленници, че ще бъдат изпратени в Константинопол, където ще трябва да избират дали да станат неплатени общи работници, или да служат като платени войници на императора по персийската граница. Те го увериха, че ще предпочетат да си останат войници, и той ги похвали.

Докато съдът заседаваше, един официален пратеник на италийската гражданска служба — с мъртвешки бледо лице, окалян и изтощен до краен предел — бе въведен при Велизарий. Той носеше писмо от крал Тевдат до Хонорий, управител на Рим. Не беше счупил печатите, но предполагаше, че съобщението е крайно важно и тайно, понеже бил вдигнат от сън късно след полунощ и го държали да чака шест часа, докато то бъде написано. Тъй като бил истински ромей и ненавиждал еретиците готи, той, поемайки голям личен риск, успял да мине преоблечен по Виа Апия и да връчи писмото на славния победител Велизарий, наместник на негово свещено величество император Юстиниан, който на свой ред е наместник на самия Бог. Като минавал по здрач през град Терацина, един готски стотник започнал да го разпитва; за да не допусне да го заловят или забавят, намушкал гота в корема и го оставил агонизиращ на пътя.

Велизарий разчупи печатите на писмото и не след дълго избухна в такъв буен смях, че се уплашихме да не е полудял. Най-после, възвърнал своята сериозност, той прочете пред събралото се множество с най-тържествен глас следния документ:

„Крал Тевдат до сияйния Хонорий, управител на вечния град Рим, поздрав!

С огорчение научихме от твоя доклад, че бронзовите слонове, поставени на Свещения път (наречен така заради многобройните суеверия, на които е бил посветен някога), са в много лошо състояние.

Трябва само да се съжалява, че докато тези животни изкарват в плът и кръв повече от хиляда години, техните бронзови изображения се рушат толкова бързо. Погрижи се прочее разклатените им крака да бъдат укрепени с железни куки, а провисналите им кореми — подпрени с масивна зидария.

Ако живият слон се строполи на земята, както често се случва, когато помага на човека при събарянето на дървета, не може да се изправи отново без помощ. Това е, защото стъпалата му нямат стави. Така в горещите страни, обитавани от тези животни, често могат да се видят много от тях да лежат като мъртви, докато не се приближи някой човек, който да им помогне да станат. Ето защо това създание, тъй застрашително по своите размери, е всъщност по-онеправдано от природата, отколкото дребничката мравка.

Но че слонът, от друга страна, надминава всички останали животни по ум, се доказва от преклонението му пред Оногова, когото той счита за най-всемогъщ Повелител. Освен това той се отнася към добрите принцове с почит, каквато никога не засвидетелствува към един тиран.

Това животно използува хобота си, носовидната ръка, дадена му от природата като обезщетение за твърде късия врат, в полза на господаря си, като приема онези подаръци, които са най-ценни за него. То винаги стъпва внимателно, преследвано от спомена за своето съдбоносно пропадане в ловната яма, поставила началото на неговия плен. По знак от господаря си това създание изпуска вдишания въздух, за който се твърди, е чудесен цяр срещу главоболието при хората, особено ако слонът кихне.

Когато намери вода, засмуква грамадно количество в хобота си и по заповед на господаря си я изхвърля в мощна струя. Ако някой се отнесе непочтително към слона, той го залива с такъв поток мръсна вода, че пострадалият се чувствува, сякаш река е заляла дома му. Защото тази твар има удивително добра памет както за зло, така и за добро. Очите на слона са малки, но се въртят тържествено. Има някакво царствено достойнство в целия му облик — той приема с удоволствие всичко благородно, но се отнася с явна нетърпимост към непристойни шеги. Кожата му е набраздена от дълбоки резки, като на страдащите от екзотичната болест елефантиазис, наречена така в негова чест. Именно заради непробиваемостта на тази кожа персийските царе използуват слона по време на война.

Крайно желателно е да съхраним изображенията на тези същества, за да могат нашите граждани да се запознаят по този начин с обитателите на други земи. Не допускай следователно те да се разрушат, защото славата на Рим се умножава от събиране на всички образци, показващи как изкуството на майсторите наподобява творенията на щедрата природа от далечните краища на света.

Сбогом!“

Пратеникът бе отчаян и разгневен, че писмото се е оказало толкова глупаво, но Велизарий го утеши с похвали за неговата смелост и вярност. Възнагради го с пет либри злато, което прави триста и шейсет номизми, и го взе за вестоносец към своя щаб. Велизарий каза, че писмото е много по-ценно, отколкото изглеждало на пръв поглед: то показвало ясно, че крал Тевдат се занимава с празни школски премъдрости, вместо да се погрижи за отбраната на своето кралство.

— Сега мога спокойно да тръгна към Рим — каза ни той.

Ако този крал бе останал и занапред военачалник на готската армия, задачата на Велизарий наистина щеше да бъде лека. Защото той не беше направил никакви военни приготовления, уверявайки благородниците от двора си, че всичко било наред: когато някое пале залаело срещу глутница вълци, то много скоро бивало изядено. Тевдат не бе сметнал за необходимо да изпраща подкрепления в Неапол, защото според думите му градът можел да издържи обсада, два пъти по-дълга от онази, на която древните елини подложили някога Троя. Не искал да чуе никакви възражения. „Нека Велизарий счупи първо зъбите си с Неапол, след това ще можем спокойно да напълним устата му с тиня!“

А когато до Рим стигнала вестта за падането на Неапол, търпението на неговите благородници се изчерпало съвсем. Те заявили, че той без съмнение бил продал града на императора, че сега единствената цел в живота му била да живее безгрижно, отдаден на науките си някъде, където и да е, осигурил богатството си чрез предателство към своите поданици. Свикали съвет при езерото Регил недалеч от Терацина, на който Тевдат не бил поканен. Там те издигнали на щитовете си един храбър пълководец, на име Витигес, и го провъзгласили за крал. Макар и от скромно потекло, Витигес бе спечелил неотдавна голяма победа за Теодорих срещу дивите гепиди на бреговете на Сава. Той бе тъй далеч от науките, че едва можеше да подписва собственото си име.

Крал Тевдат, който бил на път от Тибур за Рим, за да направи справка в някои трудове от тамошната обществена библиотека, научил новината и без да губи нито минута, препуснал към двореца си в Равена. Равена предлагаше най-сигурното убежище в Италия, тъй като бе защитена от блата (през които минаваха два лесно охраняеми пътя, изградени върху диги) и от море, достатъчно плитко, за да не позволи на бойни кораби да се доближат до укрепленията. Но Витигес изпратил след него преследвач, който, тласкан от жажда за мъст (неотдавна по заповед на Тевдат той бил лишен от обещаната му красива и богата годеница), препускал по-бързо, отколкото Тевдат — от страх за живота си. След като галопирал без отдих ден и нощ и изминал повече от двеста мили, този мъж настигнал най-сетне Тевдат пред самите порти на Равена. Там той го сграбчил за яката, смъкнал го от коня и му прерязал гръкляна като на някой шопар или овен.

Крал Витигес тръгнал към Рим, изпреварвайки Велизарий. Там той обявил, че е бил избран за монарх, и свикал Великия готски съвет. За него станало ясно, че държавните работи са в пълен хаос. Не стига, че отбранителните корпуси бяха пръснати из цяла Италия, но и главната армия бе заминала на северозапад отвъд Алпите да защищава готските владения отсам Рона срещу франките, които ги бяха нападнали, подкупени от Юстиниан. Друга армия се намираше в Далмация пред Спалатум. Когато Витигес направил сметка на какви сили може да разчита, оказало се, че има не повече от двайсет хиляди обучени войници, а незначителното превъзходство с две към едно над Велизарий не му вдъхвало никаква вяра в победата.

Затова той решил да остави в Рим гарнизон, достатъчно голям за неговата защита, да сключи мир с франките, да събере всичките си войски в Равена и няколко седмици по-късно да се завърне отново с такова числено превъзходство, че да ни натика в морето. Римският Сенат дал уверения на крал Витигес за своята лоялност, която той предпочел да засили, като вземе няколко видни заложници измежду сенаторите. Дори и папа Силверий, подозиран от Тевдат, че поддържа тайни връзки с Константинопол, положил тържествена клетва за вярност към него. Тогава Витигес потеглил за Равена, където се оженил за Матасунта, единствената дъщеря на Амаласунта, въпреки голямото й нежелание, и така влезе в семейството на Теодорих. От Равена той изпратил до Константинопол послания с уверения в приятелските си чувства към Юстиниан и с молба императорът да оттегли войските си, тъй като, убивайки Тевдат, Витигес бил отмъстил за смъртта на Амаласунта.

Юстиниан не обърна внимание на тези писма, понеже вярваше, че Италия скоро ще бъде негова. Що се отнася до франките, Витигес сключи мир с тях, като им заплати сто и петдесет хиляди номизми (обещаната още от Тевдат сума) и им отстъпи готските владения между Алпите и Рона при условие, че ще изпратят войска на помощ срещу Велизарий. Обаче франките държаха да запазят все още поне привидно добри отношения с нас, затова не се съгласяваха да пратят свои собствени войници, като вместо това обещаха да му дадат след време васални подразделения.

Потеглихме към Рим по Виа Латина, минаваща през Капуа успоредно на брега, на около трийсет мили от морето, тъй като по-късата Виа Апия предлагаше добри възможности за отбрана при Терацина и на някои други места, а Велизарий не можеше да си позволи никакво забавяне, нито загуба на още хора. Навсякъде местното население ни посрещаше с радост — особено свещениците. Войниците имаха строги нареждания да заплащат всички хранителни продукти, от които имат нужда, и да бъдат учтиви. За нас, слугите, италийските забележителности, както древните, така и новите, бяха много интересни, но нашата господарка не можеше да им се наслаждава и предаваше и на нас мрачното си настроение. Най-после бе дошло писмо от Теодосий — той бе станал монах в Ефес съгласно нареждането на Велизарий. В него младежът даваше израз на своята любов и признателност към Велизарий, но се извиняваше, че не можел засега да се върне при нас. „Не мога да дойда, мили кръстници, докато синът ви Фотий е при вас, защото от вас научавам, че Македония е била наказана, и се страхувам от отмъщението на нейния възлюбен. Не го обвинявам, че именно той я е подтикнал да ме оклевети, но трябва да знаете, че ме ненавиждаше още преди това. Защото ти ме даряваше с много неща, мила кръстнице Антонина, на които той гледаше като на откраднати от собственото му наследство.“

Велизарий искаше да разсее меланхолията на господарката и едновременно с това да възнагради щедро Теодосий заради предишните си подозрения към него. Затова нареди на Фотий да се върне в Константинопол и да предаде на Юстиниан ключовете на Неапол, готските пленници и писмо с молба за незабавно изпращане на подкрепления. След това той писа на Теодосий, че може вече да се завърне, без да се бои от нищо. Но господарката нямаше повече търпение да чака.

Готският гарнизон в Рим бе изненадан от нашето пристигане — техният авангард, заел позиция на Виа Апия, мислеше, че сме още в Неапол. Името на Велизарий доказа за сетен път своята цена. Населението на града беше убедено, че той ще превземе Рим, и не искаше да сподели участта на неаполитанците. Папа Силверий наруши дадената на Витигес клетва, като се оправда с това, че тя е била изтръгната от него насила, и то от един еретик. Папата писа на Велизарий и го покани да влезе в града без всякакви опасения, защото той самият щял много скоро да убеди готския гарнизон да се изтегли. Докато слизахме от дългия хребет на Албанските възвишения, навлизайки в града през Порта Асинария, готският гарнизон го напускаше на север през Порта Фламиния. Единствен командирът им отказа да напусне поста си. Велизарий го взе в плен и го изпрати в Константинопол заедно с ключовете на града.

Признавам, че Рим ме разочарова. Този град е наистина древен и огромен, той има великолепни постройки, най-хубавите, от които засенчват всички наши забележителности в Константинопол. В три неща обаче той, по моя преценка, отстъпва дори на Картаген: загубил е много от предишните си богатства и от многобройното си население, няма излаз на море и климатът му е нездравословен.

Римските сенатори и духовенството ни приветствуваха топло, като настояха да продължим към Равена и да разбием узурпатора Витигес, преди да е имал време да събере войските си. Бяха много разочаровани, когато Велизарий отвърна, че предпочита да остане засега в този гостоприемен град, и особено когато започна да укрепва защитните съоръжения, които бяха в плачевно състояние. Самият папа Силверий дойде тайно при господарката и се обърна към нея със следните думи (аз присъствувах на срещата):

— О, най-добродетелна и светла дъще, дали не би ти се удало да убедиш славния Велизарий, твоя съпруг, да се откаже от неразумните си намерения? Той, изглежда, смята да укрепи нашия свещен Рим, който, макар и благословен най-щедро от Господа Бога, е най-труднозащитимият град в света и през цялата си дванайсетвековна история никога не е устоявал на продължителна обсада. Стените му, както сама можеш да се увериш са дълги общо дванайсет мили и се издигат над равно поле, не разполага с достатъчно храна за стотиците си хиляди обитатели, а не може и да бъде снабдяваш направо от морето, какъвто е например случаят с Неапол. След като силите ви са недостатъчни, защо не се върнете в Неапол и не оставите нас римляните на спокойствие?

Господарката Антонина отвърна:

— Възлюблени во Христе, светейши и височайши Силверий, по-добре насочи своите мисли към небесното царство, а ние с моя съпруг ще имаме грижа за земното. Позволи ми да те предупредя твое светейшество, че в твой интерес е да не се месиш, в нашите работи.

Папа Силверий си тръгна обиден, без да даде на господарката обичайната си благословия, което, както можете да си представите, не я опечали особено много. Между тях се зароди вражда и той се разкая, че е посрещнал радушно малобройната ни армия. Убеден беше, че ще бъдем победени и че Витигес ще го смъкне заради нарушаване на дадената клетва.

След като изпрати Константин и Бесас начело на неголяма войска със задачата да превземат отново Етрурия, Велизарий впрегна всички останали войници в работа по възстановяване на древните укрепления на града, почистване и разкопаване на засипания ров и поправка на портите. От началото на Теодориховото царуване никой не бе полагал грижи за поддържане на укрепленията. Те се състояха от обичайния широк насип от пръст между две стени с бойници и стражеви кули на определени разстояния. Към всяка от бойниците Велизарий добави отляво по едно защитно крило, така че от птичи или ангелски поглед те биха изглеждали като многократно повтаряща се буква гама: Γ Γ Γ Γ Γ. За тази цел той впрегна в работа всички зидари и строителни работници в града, както бе сторил и в Картаген. Напълни освен това римските житници със зърно, донесено от Сицилия, и изкупи на нормални цени всички житни запаси на сто мили околовръст.

Влязохме в Рим на десетия ден от месец декември; изминаха три месеца, преди крал Витигес да пристигне със своята войска. Но тази войска бе станала вече много силна: бяха набрани войници от всички части на Италия и отвъд Алпите — в по-голямата си част тежка конница. Етрурия бе минала в наше владение, но Велизарий повика обратно всички изпратени там войници с изключение само на хиляда души, оставени на гарнизон в Перузия, Нарния и Сполетий. Заедно с моряците от корабите той разполагаше общо с десет хиляди души срещу сто и петдесетте хиляди готи. Така започна обсадата на Рим.

Витигес напредваше на юг начело на своята войска, точеща се на сто мили зад него по Виа Фламиния, и то при малко разстояние между отделните поделения. Недалеч от Рим той срещнал един духовник, когото откарвали на стол-носилка да оглави някаква епархия на север. Витигес запитал свещеника:

— Какво ново, свети отче? Велизарий още ли е в Рим? Мислиш ли, че ще успеем да го заловим, преди да се е оттеглил към Неапол?

Епископът, който бил проницателен човек, отвърнал:

— Няма защо да бързаш, крал Витигес. Сияйната Антонина, жена на същия този Велизарий, слага нови стъкла на двореца, в който се готвят да се пренесат, поставя нови панти на вратите, купува мебели и картини, засажда нови розови храсти в градината и строи нов северен портал. Самият Велизарий пък се е захванал с градските защитни укрепления — като стигнеш до Тибър, ще намериш нова северна порта, построена от него на Милвийския мост.

Много мостове са прехвърлени над Тибър. Милвийският е единственият от по-близките до Рим, който не е част от защитните укрепления на града, и се намира на две мили в северна посока. Велизарий издигна тук две яки каменни кули и настани в тях сто и петдесет конници, въоръжени с балисти и способни да потопят всяка лодка, с която готите биха се опитали да пресекат реката и да ги нападнат в тил. Чрез укрепяването на този мост той целеше да забави напредването на Витигес, като го принуди или да направи дълъг обход, или да прехвърли хората си през реката на групички по десет-двайсет души в малки транспортни лодки — по-големите лодки и шлепове бе махнал оттам. Войската на Витигес бе толкова многобройна, че и в двата случая Велизарий щеше да спечели около двайсет дни за завършване ремонта на градските укрепления, а през тези двайсет дни имаше голяма вероятност да пристигнат и исканите от Константинопол подкрепления. Може би щеше да му се удаде да забави прехвърлянето на неприятеля и на други места.

Защитниците на Милвийския мост се оказаха страхливци. Когато видели стотиците, хиляди и десетки хиляди готски рицари на хубави коне с блеснали на пролетното слънце шлемове, брони, копия, ленти и конски доспехи, те си казали: „Защо да останем тук и да бъдем избити само за да угодим на Велизарий? Дори и той не би се осмелил да се опълчи срещу хиляда пъти по-многочислен противник.“ Някои от тях били тракийски готи, които изведнъж се сетили, че тази внушителна армия се състои от техни съплеменници и едноверци. Какво имали те против тези хора? Привечер гарнизонът избягал: тракийските готи дезертирали при Витигес, а останалите тръгнали към Кампания, тъй като ги било срам или страх да се завърнат в Рим.

На сутринта Велизарий препусна към Милвийския мост с хиляда конници от личната си гвардия, за да научи последните новини за готите — обичайният сутрешен рапорт от командира на мостовия гарнизон не бе стигнал до него. Той яздеше Балан, белочелия дорест кон, подарен му от Теодора след битката при Дара. Намирал се само на миля от моста, когато, излизайки от една гора с приближените си стотници, най-неочаквано се натъкнал на крайно неприятна картина: четири-пет готски ескадрона, прехвърлили се вече през реката, напредвали в тръс към него през голяма тревиста поляна. Без да се колебае нито за миг, той се хвърлил срещу тях, крещейки на войниците си да го последват. Като го настигнали, стреляйки от седлото, без да спират, те го заварили да върши заедно със стотниците от своя щаб кървавата работа на редовия воин. Даже и тогава той не се изтеглил от битката, а се врязал още по-дълбоко в редиците на противника.

Сред неприятеля били и изменилите тракийски готи. Те познали Велизарий и извикали на другарите си: „Целете се в дорестия и сложете с един удар край на войната!“ Така „Цели се в дорестия!“ станал призив, подет от всички готи.

Завързалият се бой бил по-ожесточен дори от битката с персите на брега на Ефрат. Хората на Велизарий се биели не само при огромно числено превъзходство на противника, но и всеки един от готите се стремял с всички сили да се увенчае с неувяхваща слава, като убие „гърка на дорестия белочел“. Според мен такава яростна борба не е била виждана, откак свят светува. Приближените на Велизарий се сражавали отчаяно рамо до рамо с него, като отблъсквали летящите и мушкащите копия, а Велизарий, размахал смъртоносния си меч, си проправял път към самото сърце на неприятеля. Конят му Балан се биел заедно с него, научен да се изправя на задните крака, да нанася удари с предните и да тъпче неприятеля. Продължавал да се носи готският призив „Цели се в дорестия!“ и „Убий гърка на дорестия белочел!“. Велизарий извикал да му дадат нов меч, защото неговият се бил вече изтъпил. Един смъртно ранен слуга, някой си Максентий, му подал своя. Твърде скоро Велизарий счупил подарения меч при дръжката; намерили му трети, изтръгнат от ръцете на един убит готски благородник, който издържа до края на тази и на много още битки. След не по-малко от три часа бой на готите им дошло множко и те побягнали, оставяйки повече от хиляда убити на поляната. (В сражението взели участие четири пъти повече хора.) Казват, че Велизарий повалил собственоръчно най-малко шейсет от тях. Той бе целият опръскан с шурналата от отсечени ръце и отрязани глави кръв, но по някакво чудо не бе дори одраскан от неприятелско оръжие. Когато се биеше, Велизарий никога не се усмихваше и шегуваше, за разлика от повечето си войници: той смяташе за нещо много сериозно убиването на човек, особено на християнин. И никога не се хвалеше с бойните си подвизи.

Ранените се върнаха обратно в Рим на малки групи. Последните от тях донесоха вестта, че Велизарий бил убит, защото, когато умирал, Максентий бил сбъркан с господаря си. Всички се отчаяхме и решихме, че сме загубени, с изключение на господарката Антонина, която не искаше да повярва на тези съобщения и прояви голяма сила на духа. След като направи преглед на постовете по стените и на гарнизоните при портите, за да вдъхне смелост на хората и да предотврати евентуално предателство, тя се върна при Порта Фламиния. Господарката се радваше на обичта на войниците — присъствието на духа е качество, което винаги се цени високо. Освен това не се свенеше да размени някоя и друга не чак дотам прилична шега с тях, проявяваше щедрост, можеше добре да язди и дори да си служи с лъка.

Междувременно Велизарий се впуснал да преследва бягащия към моста неприятел, като се надявал да го принуди да се върне на другия бряг и по този начин да помогне на хората, които мислел, че продължават да защищават отчаяно кулите от двете страни на моста. Но една голяма пехотна част на готите била успяла вече да пресече реката. Те разтворили за момент редиците си, за да приемат бягащите конници, след което ги затворили отново и започнали отбранителен бой, посрещайки нашите хора с дъжд от стрели. Велизарий повел обратно своя ескадрон, чиято численост била много намаляла, и се изкачил на една близка височина, откъдето можел да види ясно дали имперското знаме продължава да се вее над кулите. То било изчезнало. Десет хиляди готски конници препуснали с грохот срещу него и го принудили да отстъпи. Колчаните на хората му били още пълни със стрели, защото до този момент боят бил ръкопашен. Така те били в състояние да водят изгоден за нас ариергарден бой по целия път до Рим, като поваляли един след друг яздещите в челото на неприятелската конница преследвачи.

По здрач Велизарий стигнал до Порта Салария, преследван от многочислени неприятелски сили на малко повече от една стрела разстояние.

Както вече казах, господарката Антонина беше при Порта Фламиния, на цяла миля западно от Порта Салария, защищавана от моряшки гарнизон. Моряците бяха научили вестта за смъртта на Велизарий и затова не повярвали, че този, който ги призовавал да отворят портата, е именно той. Бояли се от измама. Велизарий минал по моста над изкопа и се приближил до портата, като викал:

— Нима не познавате Велизарий? Отваряйте веднага, моряци, или ще дойда през Порта Фламиния й ще заповядам да набият с камшик всеки втори човек от вас!

Лицето му било неузнаваемо от кръв и прах, но някои от хората познали гласа му и настояли да бъде пуснат. Други пък се страхували заедно с него да не влязат и готите. Портата останала затворена, а Велизарий и неговите конници се струпали пред нея между двете кули. Готите спрели в безпорядък на другия край на моста и почнали да се окуражават взаимно за нападение. Тогава Велизарий, който никога не губеше самообладание, забил пети в Балан, надал бойния си вик и нападнал яростно неприятеля начело на изтощените си до крайност войници. В сгъстяващия се здрач готите помислили, че от портата са излезли нови подкрепления на противника, и побягнали накъдето им видят очите.

Чак тогава моряците отворили на Велизарий. Смирено му поискали прошка, която той им дал, и скоро притисна в обятията си своята Антонина, разпитвайки я за последните новини. Тя му разказа какви мерки е взела по своя инициатива за укрепване отбраната на града. Когато се разнесе слухът за неговата смърт, тя засили постовете на стената: раздаде кирки на обикновените римски черноработници и ги разпредели по няколко на всяка кула с думите: „Задачата ви е много проста. Отваряйте си добре очите. Ако видите някой гот да се качва по стената, извикайте високо: «Стража, насам!» и едновременно с това удряйте с кирката!“ Свика също занаятчиите, на които не бе възложена специална работа: зидари и ковачи с грамадните им чукове, дървари и касапи с техните брадви и лодкари с куките им за лодки. Каза им: „Няма нужда да ви уча как да си служите с вашите оръжия!“ Раздаде им обаче шлемове, за да не забравят, че са войници. Велизарий одобри горещо свършеното от нея.

След това, макар че беше много уморен и не бе ял нищо от сутринта, той направи обиколка на укрепленията, за да се убеди, че всичко е наред и всеки е на своя пост. Има четиринайсет големи порти в Рим и няколко второстепенни: стана полунощ, преди да успее да завърши огледа. Обикаляше в дясна посока, с други думи, следваше пътя на слънцето, а когато стигнал до Порта Тибуртина в източния край на града, бил догонен от един вестоносец на Бесас, изтичал след него от Порта Пренестина, току-що посетена от Велизарий. Той донесъл тревожна вест. Бесас научил, че готите са разкъсали защитата в другия край на града, при хълма Яникулум, и били вече близо до Капитолия.

Тази новина причинила паника сред исаврите, охраняващи Порта Тибуртина, но Велизарий, след като разпитал подробно вестоносеца, започнал да се съмнява във верността на разказаната от него история, още повече, че единственият източник на информация за Бесас бил някакъв свещеник от катедралата „Свети Петър“. Той изпратил веднага разузнавачи, които скоро се върнали и докладвали, че никъде не са забелязали готи. Велизарий веднага издаде заповед до всички военачалници да не вярват на слухове, разпространявани от вътрешни врагове, с цел да ги уплашат и принудят да напуснат своите постове. При появата на истинска опасност той се задължаваше да ги уведоми лично за нея, но те трябваше да стоят твърдо на своите постове с пълната увереност, че техните храбри другари навсякъде по стената правят същото. Нареди да се запалят огньове по цялото продължение на защитната стена, така че готите да се убедят колко добре се охранява Рим и гражданите да могат да спят по-спокойно.

Когато се върна отново при Порта Салария, той завари тълпа войници и римски граждани, наобиколили някакъв готски благородник. Готът говореше на градските жители на добър латински (който моряците не разбираха), като ги упрекваше, че са пуснали най-вероломно сбирщина гърци от Константинопол в своя свещен град.

— Гърци! — извика той презрително. — Какво спасение очаквате от сбирщина гърци? Не може да не знаете какви са гърците! Нали сте виждали техните предвзети актьори, разхайтените им пантомимни танцувачки и крадливите, пъзливи моряци?

Велизарий се обърна към моряците и им каза усмихнат:

— Жалко, че не разбирате латински.

— Какво говори той? — запитаха те.

— Изказа се особено обидно за вас моряците, и някои от изречените от него неща са верни.

Господарката го склони да хапне малко хляб и месо и да изпие чаша вино. Докато се хранеше, при него дойдоха петима от най-уважаваните сенатори и му казаха разтреперани:

— Утре ще предадеш града, нали, твоя светлост?

— Отнасяйте се към готите с презрение, уважаеми приятели — засмя се той, — защото те са вече бити.

Те си размениха учудени погледи. Велизарий им каза:

— Това не е нито шега, нито самохвалство, защото днес разбрах, че победата е наша, стига само да проявим най-обикновено благоразумие.

— Но нали, сияйни Велизарий, стрелите на тяхната пехота те прогониха от Милвийския мост, а огромната им конница те преследва чак до Рим?

Велизарий обърса устата си с кърпа и каза:

— Благородни патриции, вие описахте съвсем точно случилото се днес — тъкмо затова ви казвам, че готите са вече бити.

Те замърмориха с негодувание, че той сигурно е полудял. Но всеки човек с капчица здрав разум веднага би се сетил какво имаше предвид Велизарий. Вражеската пехота бе проявила само отбранителните си способности срещу него, а конницата не успя да го настигне въпреки огромното си числено превъзходство и отпочиналите си коне. Защото, като не умееха да си служат с лъкове, те бяха принудени да се държат на разстояние. Ние си спомнихме и друга една забележка на Велизарий, направена при Дара: колкото и рядко да се среща пълководец, който може да командува четирийсет хиляди души, още по-рядко се среща такъв, който да се справи с петдесет хиляди. А какво да кажем за Витигес, повел почти три пъти по-многочислена армия срещу нас?

Първата нощ от отбраната на Рим изтече и призори не последва никаква атака.

Глава петнадесета
Отбраната на Рим

Първото нещо, което готите направиха за превземането на града, бе изграждането на шест военни лагера, всеки укрепен с ров, насип и ограда от колове. Те бяха пръснати покрай цялата северна част на градската стена на разстояние от сто крачки до една миля от нея. Следващата им работа бе да прекъснат и четиринайсетте акведукта, снабдявали от векове Рим с обилна прясна вода от отдалечени източници. Имаше обаче кладенци с дъждовна вода, а западната стена обхващаше част от река Тибър, така че съвсем не бяхме лишени от вода, но по-богатите граждани бяха много недоволни, че им се налагаше да пият дъждовна вода и ако искаха да бъдат чисти, да се къпят в реката вместо в собствените си луксозни бани. Велизарий побърза да зазида плътно акведуктите на определени места. Нареди освен това да се изградят откъм вътрешната страна на някои порти полукръгли ограждения, в които бе оставена само по една малка, добре охранявана врата, за да се попречи на населението да се втурне предателски към портите и да пусне врага. Порта Фламиния се намираше толкова близо до единия от готските лагери, че той я зазида изцяло. Направи много щателна проверка по цялото протежение на укрепленията както от вътрешната, така и от външната им страна, търсейки някое слабо място, и разпита специално за изходите на градската канализация, но разбра, че каналите са заустени направо в Тибър под нивото на реката и следователно никой не можеше да проникне вътре през тях.

Най-големи неприятности в началото ни създаде спирането на общинските мелници на хълма Яникулум, които се задвижваха с вода от Траяновия акведукт.

Тъй като в града нямаше излишни коне или волове, принудихме се да използуваме робски труд за въртенето на воденичните камъни. Скоро обаче Велизарий успя да ги задвижи отново с вода. Непосредствено под Аврелиановия мост той прехвърли през реката две яки въжета, опъна ги със скрипец и закачи помежду им две големи лодки с нос срещу течението, на две стъпки една от друга. Между тях висеше едно водно колело, свързано с по два воденични камъка във всяка лодка. Течението на реката под моста завъртя доста бързо колелото. Като видя, че идеята му се увенча с успех, Велизарий подсили въжетата и още двайсет чифта лодки с по едно водно колело помежду им бяха навързани за първите две в дълга редица надолу по течението. Оттогава нямахме трудности със смилането на житото, само веднъж готите, научили за мелниците от дезертьори, се опитаха да ни попречат и пуснаха дървени трупи по реката. Някои от тях се удариха в колелата и ги счупиха. Но Велизарий опъна под моста нещо като рибарска мрежа от вериги — плаващите трупи се хващаха в нея и лодкарите ги издърпваха на брега, където ги насичаха за гориво в градските фурни.

До този момент гражданите на Рим не бяха познали несгодите и опасностите на войната, ала Велизарий скоро им даде да разберат, че не могат да очакват да бъдат само бездейни зрители, сякаш се намират в театъра: каквито лишения търпят войниците, такива ще трябва да понасят и те. За да осигури достатъчни резерви от обучени войници, готови да се придвижат бързо до всяко място от укрепленията, където се очаква нападение, той постави на стража още от незаетите в момента работници. Някои от тях обучаваше всекидневно на Марсово поле в стрелба с лък, а други се упражняваха да боравят с копие. Но военното изкуство не им беше никак по сърце и те си останаха необучена сган, независимо от големите старания на стотниците и десетниците.

На което и място в града да се появеше Велизарий, римляните и римлянките от всички социални класи го гледаха винаги под вежди. Те бяха сърдити, че той бе дръзнал да се опълчи срещу готите, преди да е получил достатъчно подкрепление от императора, и по този начин ги бе принудил да понасят обсада, която заплашваше да завърши с глад и кланета. Дезертьори бяха донесли на крал Витигес, че Сенатът е особено силно възмутен от Велизарий, и готският монарх изпрати свои хора в града, за да се възползува от възникналите несъгласия.

Пратениците бяха доведени със завързани очи в Сената и получиха разрешение да се обърнат към сенаторите в присъствието на Велизарий и неговия щаб. Те изоставиха добрите обноски, подобаващи при такъв тържествен случай, и нападнаха грубо сияйните патриции, обвинявайки ги, че са предали готската военна част, натоварена да защищава околността и са пуснали в града сбирщина „гръцки натрапници“, които са заели сега отбранителните укрепления на Рим. Предложиха от името на Витигес всеобща амнистия, ако Велизарий напусне незабавно града. Щели дори да му дадат десет дни преднина, преди да се впуснат да го преследват, а това, твърдяха те, било проява на голямо великодушие, като се има предвид, че неговите сили били съвсем недостатъчни за отбраната на такава дълга защитна стена.

Велизарий отговори, накратко, че римските патриции не са предали никого — те бяха само пуснали в града свои събратя патриции заедно с императорските войски, предвождани законно от знатните граждани.

— Благородни готи, упълномощен съм да отговоря от името на този верен Сенат, тъй като рангът ми е достатъчно висок, както и от името на моя пресветъл господар. Отговарям ви прочее, че не от готите, нито пък от друго някое германско племе е построен този град и са издигнати тези стени. Та вие направо сте ги изоставили да рухнат! Затова не ние, а вие сте натрапниците и без никакви права над Рим. Витигес, вашият крал, не е дори признат от моя пресветъл василевс като негов васал. Така че послушайте съвета ми, превъзходни готи, и побързайте да се махнете! Използувайте своето красноречие да убедите сънародниците си, че вършат лудост, иначе ще дойде време — предупреждавам ви най-сериозно, когато и вие, и те ще се чудите в кои шубраци да скриете главите от нашите копия. Помъчете се междувременно да разберете, че можете да ни изтласкате от Рим само с изкусна обсада и с тежки боеве. Обсадното изкуство, за наше щастие, не е било никога по силите на вашите съотечественици, ето защо нашата войска, макар и засега малобройна, е повече от достатъчна за защитата на стените, които са построили дедите ни и които вие готите изоставихте без бой!

Крал Витигес бил много любопитен да узнае от своите пратеници що за човек е този Велизарий. Те му казали:

— Той е брадат мъж, същински лъв, не познава страх, не казва нито една излишна дума. По лице, по цвят и по телесна конструкция прилича на нас, само че косата му е тъмна, а очите, сини като нашите, са хлътнали навътре. Неговият пъргав ум и благородните му обноски внушават почит у всички присъствуващи. Видяхме и Антонина, неговата жена, лъвица от същата порода, с червена коса. Светли кралю, трябва да си готов за ожесточена схватка.

Изминаха две седмици, докато Витигес завърши приготовленията си за нападение. Когато едно ранно утро Велизарий видя от наблюдателната кула в какво се състои тази подготовка, той започна да се смее и това възмути гражданите. Те се питаха с негодувание: „Толкова ли му е смешна мисълта, че тези ариански зверове се готвят да ни разкъсат!“

Трябва да си призная, че и аз не виждах нищо смешно — на около четвърт миля се забелязваха няколко грамадни скели на колела, теглени към нас от стадо волове и придружени от цели легиони готски копиеносци. Те приличаха на кули и имаха вътрешни стълби, водещи към платформи на върха, които се издигаха почти на височината на нашата стена. Пехотата носеше голям брой дълги щурмови стълби; имаше и каруци, пълни догоре с нещо като снопове съчки и с дъски. Ясно беше, че възнамеряват да запълнят част от нашия ров със съчките, да сложат върху тях дъските и по тези дъски да придвижат кулите, за да щурмуват стените със стълби. Имаше още четири по-малки колесни машини, облечени с конски кожи — от всяка стърчеше напред по една греда с железен връх. Разбрах, че това са стенобитни тарани — гредата е окачена на въжета отвътре и с многократно удряне е в състояние да пробие дупка и в най-здравата стена.

Те избраха Порта Салария за главен обект на своето нападение и Велизарий незабавно съсредоточи по съседните купи всички метателни съоръжения, които можа да събере: „скорпиони“ — малки устройства за мятане на камъни чрез внезапно отпускане на едно силно усукано конопено въже, „диви осли“ — по-голяма разновидност на „скорпионите“ и балисти — механични лъкове, работещи на същия принцип, по чиито жлебове могат да се пуснат дебели стрели с дървено оперение и чиято далекобойност надхвърля тази на всеки обикновен лък. Имахме също и няколко „вълка“ — приспособления, чрез които гредата на тарана се улавя в момента, когато нанася удар, и се издърпва силно с помощта на скрипец, така че кулата се накланя и пада.

Велизарий извика спокойно своя оръженосец Хорсомантис, масагетски хун, и му каза:

— Хорсомантисе, донеси ми ловджийския лък и две стрели за елени!

Това бе най-точното му оръжие. Един готски благородник — братовчед на крал Витигес, както се оказа по-късно — следеше придвижването на обсадните съоръжения. Беше облечен с богато украсена броня и носеше високо пурпурно перо. Но макар и да се намираше, по свое убеждение, извън обсега на стрелите, смъртта все пак го достигна — Велизарий се прицели внимателно и заби една еленска стрела в гърлото му, поваляйки го мъртъв от коня. Разстоянието бе не по-малко от двеста крачки. Без да знаят, че тази точност не е нещо необикновено за Велизарий, готите бяха ужасени от лошата поличба. Радостен възглас отекна над стената, а готите спряха напредването си, за да отнесат трупа на убития. Неговото място бе заето от друг благородник, неговия брат, но тъкмо когато той даваше знак на кавалкадата да продължи, Велизарий се прицели отново и доказа на всекиго, който може да се е съмнявал до този момент, че първият изстрел не е бил само въпрос на късмет. Сега стрелата улучи гота в широко отворената му уста, както крещеше нещо, и острието се подаде отзад през врата му. Той също падна мъртъв. Започнах да танцувам от радост и извиках:

— Великолепно попадение, господарю! Разреши и на нас да стреляме сега!

Защото в ръката си стисках лък, както впрочем и всички останали домашни слуги. Той каза:

— Чакайте тръбния сигнал, и тогава се мерете във воловете!

Тръбата зазвуча, ние всички опънахме лъкове и отпуснахме тетивата. Паднаха повече от хиляда готи и всички волове, горките животни. Разнесоха се страшни викове. Тогава, спомням си, се прицелих в един снажен пехотинец, тичащ напред с вързоп съчки, но не улучих и стрелата се заби в бедрото на някакъв кон, който се изправи на задни крака и хвърли ездача си. Взех на прицел конника, проснал се безчувствен на земята. На третия изстрел стрелата облиза рамото му и отскочи. Той продължаваше да лежи там като мъртъв, затова се огледах за други мишени, но не видях такива — готите се бяха оттеглили ужасени и сега стояха извън обсега на лъка.

Скоро голяма готска част от всички родове войски тръгна нанякъде и изчезна от погледа ни. Ние не знаехме още това, но те бяха получили заповед да нападнат Зверилника до Порта Пренестина, на две мили вдясно от нас. Тъй като четирийсет хиляди души продължаваха да застрашават Порта Салария, Велизарий не можеше да отдели войници оттук и да ги изпрати на помощ другаде.

Междувременно много опасно положение бе възникнало при Порта Елия до реката, където командир беше Константин. Само на един хвърлей от стената, на другия край на Елиевия мост, водещ към катедралата „Свети Петър“, се намира мраморният мавзолей на император Адриан. Това е една четвъртита постройка, увенчана с цилиндричен барабан, заобиколен с покрита колонада. Барабанът завършва с кръгъл купол. При изграждането на този великолепен паметник не е използуван никакъв хоросан — той е изграден само от мраморни блокове. По продължение на колонадата на равни разстояния са разположени конни статуи също от мрамор; мисля, че те изобразяват пълководците на Адриан. Мавзолеят представляваше сега преден пост на защитната стена, а мостът беше нейно продължение. Именно тук стояха на своя пост тристате войници на Константин — част от тях бяха въоръжени с балисти, имаше също точни стрелци с лък, както и малка група военни ковачи с тежки чукове.

Готският предводител на частта, която бе получила заповед да щурмува този пункт, се оказа благоразумен човек. Съобразил, че участъкът от стената, защитен от реката отляво и отдясно на Елиевия мост, ще бъде по-слабо охраняван, той бе скрил няколко лодки в готовност за нападение на половин миля нагоре по течението. На това място речният бряг под стената беше достатъчно твърд и широк, за да се вдигнат стълбите. Тук той смятал да свали с лодките една щурмова група от отсрещния бряг веднага щом започне атаката срещу мавзолея.

Той провел доста умело нападението на мавзолея. Хората му — тежковъоръжена пехота с щурмови стълби се придвижили, предвождани от него, под сводестата галерия, която започва от катедралата и завършва в непосредствена близост до мавзолея. Воините на Константин, заели позиция по колонадата със статуите, били нащрек, но не можели да направят нищо, преди готите да излязат изпод прикритието на сводовете. Тогава те започнали да се отбраняват яростно, но само със стрели и къси метателни копия, понеже балистите не могат да бъдат използувани при такъв малък ъгъл. Големи групи готски стрелци заели и четирите ъгъла на мавзолея и скрити зад огромни щитове, открили унищожителна кръстосана стрелба по колонадата, причинявайки тежки загуби на защитниците. Положението ставало опасно. Константин, предупреден за започващото нападение откъм речния бряг, трябвало да тръгне веднага начело на двайсетина души, за да го отблъсне. Нямало нито един свестен военачалник, който да поеме командуването.

Не след дълго стълби били опрени и на стените на мавзолея и по тях се заизкачвали готи в пълни бойни доспехи. Стрелите и късите копия на защитниците не им правели голямо впечатление. Рим щял да бъде загубен, ако не било спасителното хрумване на един храбър десетник от отряда на ковачите. Той ударил с чука си една от статуите и строшил крака й. Съседът му сграбчил този огромен къс мрамор и го запокитил надолу по стълбата. Първият от готите паднал като сноп и повлякъл със себе си цяла редица от катерещи се зад него войници. Същият десетник отчупил другия крак и статуята рухнала. Той трескаво я раздробил на подходящи за целта късове, които съседът му раздал на всички наоколо. Така готите били повалени от щурмовите стълби с натрошените крайници и торсове на античните герои на техните коне. Нападателите хукнали да бягат с крясъци, преследвани от нашите стрели и скоро попаднали в обсега на балистите. Свистенето на грамадните стрели, способни да пронижат човек или дърво, ги подгонило още по-бързо. Константин се справил лесно с атаката откъм речния бряг, така че на запад готите останаха с измамени надежди, както впрочем и на изток при Порта Тибуртина, а също и на север при Порта Фламиния — на двете последни места стената се извисява над стръмни склонове, твърде неудобни за атака.

При Порта Салария основният готски корпус продължаваше да ни застрашава, но сега вече хората му се държаха на сигурно разстояние, уплашени от участта на един от своите военачалници. Той бе застанал прав на клона на една пиния, прилепен до ствола, и обстрелваше нашите позиции по стената. Господарката Антонина обслужваше една балиста — тя се бе научила да се цели добре с тези машини. Двама души въртят ръчката, докато мерачът им каже да спрат, той се прицелва, а в това време помощникът поставя стрелата в роговия жлеб и по даден знак освобождава запънката. Аз изпълнявах ролята на помощник на господарката, а двама римски занаятчии въртяха ръчката. Тя се прицели внимателно в този точен готски стрелец и даде знак за стрелба. Натиснах лоста и стрелата изфуча. Гледката беше страшна. Грамадната стрела прониза гота в самата среда на бронята му и се заби до половината си дължина в дървото — той остана да виси там като гарга, прикована на вратата на някой хамбар като предупреждение за останалите гарги.

Господарката ръководеше тук отбраната, замествайки Велизарий, който препусна да помогне на Бесас и неговите хора при Зверилника, разположен недалеч от Порта Пренестина, където врагът нападаше яростно. Зверилникът имаше триъгълна форма с две слаби външни стени под прав ъгъл, пристроени към главната крепостна стена; някога тук са били държани лъвовете за игрите в Колизея. Не бяхме в състояние да отбраняваме външните стени, понеже те бяха ниски, а и малката им дебелина не позволяваше изграждането на подходящи прикрития. Освен това Витигес си даваше сметка, че оградената от тях част от главната стена беше в плачевно състояние и щеше твърде бързо да се поддаде на ударите на тарана. Готски пехотинци се изкатерили по рова с кирки в ръка, за да подкопаят едната външна стена, която междувременно щяла да ги пази донякъде от стрелите на защитниците. Завладееше ли Зверилника, Витигес можеше да се надява и на пълна победа. Всичко било готово — съчки, дъски, подвижни скели и щурмови стълби, също както при Порта Салария. Голяма група готи, въоръжени с дълги копия, чакали настрани.

Нападателите, минали отсам рова, въртели кирките неуморно; не след дълго част от стената се срутила с грохот навън и те се втурнали в Зверилника. Без да губи време, Велизарий изпратил два силни исаврийски отряда да се спуснат със стълби върху външните стени. Оттам те скочили сред струпаните готи, затворили входа на Зверилника и започнали безмилостна сеч. Защото, докато исаврите носеха къси криви саби, великолепни при бой в тясно пространство, готите бяха въоръжени с двуръчни широки мечове, които се нуждаят от много място, за да свършат добра работа. Нови готски пехотинци се втурнали да помагат на своите другари, но изведнъж Порта Пренестина се отворила и пропуснала цяла колона конници от личната гвардия на Велизарий заедно с известен брой тракийски готи. Те нападнали с копия варварските войници, струпани в безредие наоколо, и ги преследвали чак до техния лагер на половин миля разстояние, нанасяйки им тежки загуби. След това конниците се върнали и подпалили скелите, тараните и стълбите; когато към небето лумнали огромни огнени езици, те се прибрали необезпокоявани в града. Внезапно контранападение бе предприето по заповед на господарката и при Порта Салария; то също се увенча с успех — и тук готите избягаха, а съоръженията им бяха изгорени. Тогава нашите войници побързаха да излязат и да претършуват убитите. С разрешение на господарката и аз тръгнах с тях и намерих човека, когото бях убил: установих, че вратът му е счупен. Взех златната му огърлица и кинжала със златна дръжка от пояса — един евнух, при това домашен роб, в ролята на герой!

Късно следобед стана ясно, че атаката се е провалила навсякъде. Целейки се в такава плътна маса, и най-слабите стрелци в света не биха пропуснали да нанесат големи поражения, а ние разполагахме с няколко точни и бързи майстори на лъка и с предостатъчно стрели. По наша преценка този ден загубите на противника възлизаха на повече от двайсет хиляди убити или извадени от строя. Готите се прибраха мрачни в своите лагери и цяла нощ чувахме псалмопенията и оплакванията, с които погребваха загиналите си другари. На сутринта ги очаквахме отново в пълна готовност, но през този ден, пък и през много от следващите не станахме обект на нито едно нападение.

Велизарий бе писал повторно на Юстиниан, обосновавайки необходимостта от трийсет хиляди души подкрепления и настоявайки поне десет хиляди да бъдат изпратени начаса. Преди това писмо да стигне до Константинопол получихме съобщение, че подкрепленията са вече на път. Но те явно брояха само около две хиляди и при това бяха принудени от лошото време да презимуват в Гърция — пресичането на Адриатическо море бе станало невъзможно. Нищо не говореше, че става въпрос за преден отряд на една истински многочислена армия. Велизарий разбра, че ще бъде принуден да остане зад стените на Рим още най-малко три-четири месеца. Градът продължаваше да бъде снабдяван с припаси нощно време през южните порти, но те бяха съвсем недостатъчни за изхранването на шестстотин хиляди души, дори за много по-кратък период от време. Затова той нареди да бъдат незабавно евакуирани в Неапол всички жени, деца и старци, както и мъжете, които не бяха в състояние да носят оръжие, с изключение на свещениците и сенаторите.

От падането на нощта до зазоряване готите не смееха да се покажат от оградените си лагери: това бе часът на маврите, които бяха освободени от обикновените дежурства, но прекарваха нощите си извън градските стени. Яздеха на групи по трима-четирима, облечени с дрехи с цвят на тиня, връзваха конете си в някоя горичка и се криеха в крайпътните канавки или в храстите. Нападаха из засада отделни войници, прерязваха им гърлото, ограбваха ги и бързаха да изчезнат. Понякога се събираха в по-голяма група и унищожаваха доста многочислени готски отряди. Най-често дебнеха край нужниците на готските лагери, изкопани от външната страна на защитните ровове, и се хвърляха върху излезлите по нужда войници. Навъртаха се също около конете и пасищата. Именно страхът от тези маври задържаше готите цяла нощ в лагерите им. Така нощ след нощ дългите върволици бежанци напускаха града необезпокоявани, а и по избрания от тях път нямаше нито един готски лагер.

Първата група бе изпратена в пристанището на Рим, където се намираше нашата флота — оттам те заминаха по море за Неапол. Останалите обаче бяха принудени да извървят пеша целия път, влачейки вързопи и тикайки колички, натрупани с по-ценното домашно имущество. Всяка нощ по Виа Апия плъзваше шествие от петдесетина хиляди души. Те представляваха печална гледка. Много сълзи проляха при Порта Апия заминаващите и онези, с които те се разделяха. Но поне щяха да вървят по хубав път. Виа Апия е павирана с твърда лава преди неколкостотин години, по времето на Републиката, ала и до днес настилката е като нова. Освен това Велизарий осигури ескорт за всяка група бежанци през първия етап от пътуването им и им даде достатъчно храна за целия път до Неапол.

В деня на отплаването на първата група от пристанището на Рим, намиращо се на осемнайсет мили от града, крал Витигес превзе неговите укрепления. Нямахме възможност да отделим войници за отбраната им, а моряците са лоши бойци. Дотогава получавахме припаси по шлепове от пристанището, влачени срещу течението на реката от волове. Сега обаче нямахме вече достъп до морето и флотата ни се оттегли в Неапол. Това стана през април. През май дажбите от брашно бяха намалени наполовина. През юни подкрепленията пристигнаха от Гърция, предвождани от някой си Мартин: хиляда и шестстотин езичници славяни и български хуни.

Тези славяни, чиито черти са учудващо европейски за една тъй дива раса, се бяха появили неотдавна на цели пълчища по бреговете на Дунава, измествайки гепидите. Те са конни стрелци и чудесни воини, ако им се осигури добра храна, добро заплащане и добро ръководство. Държат на дадената дума, но са много нечистоплътни. Юстиниан ги бе снабдил с ризници и шлемове — обикновено те носят само кожени облекла. Той бе заплатил също голяма сума на жреците от тяхното племе, понеже у славяните всичко е общо, а жреците на бога-светкавица, когото те почитат, играят ролята на техни ковчежници. Когато славяните научиха, че Велизарий е от тяхната раса и дори разбира малко езика им, те започнаха да изпитват симпатия към него, а също и хуните (тях вече съм описал), след като намериха свои съплеменници, радващи се на голяма почит в личната му конница.

Велизарий предложи да нападнем сега готите, макар хиляда и шестстотин души да не се равняват на десет хиляди. Не му се искаше новопристигналите да имат чувството, че са като затворници зад градските стени. Веднага щом бяха разпределени и получиха указания за предстоящите дежурства, той предприе едно показно нападение специално заради тях. Посред бял ден изпрати от Порта Салария двеста конници от личната си гвардия под предводителството на един илириец, наречен Траян, командир на ескадрон и прочут с изключителното си хладнокръвие. Съгласно получените заповеди, те препуснаха в галоп към едно неголямо възвишение, което се виждаше добре от укрепленията, и там се наредиха в кръг. Възмутените готи от най-близкия лагер грабнаха оръжие, яхнаха конете и се втурнаха към тях, решени да ги унищожат. За времето, необходимо на един християнин да каже бавно „Отче наш“, хората на Траян успяха да пуснат четири хиляди стрели към напредващия в безпорядък неприятел, убивайки и ранявайки осемстотин конници, но щом готската пехота започна да се приближава, нашите отстъпиха в галоп, като не спираха да стрелят. Те видяха сметката на още двеста готи, преди да се завърнат, без да дадат нито една жертва, през портата, през която влязоха под прикритието на съсредоточена стрелба от балисти. Забележете: готските конници бяха въоръжени само с копия и мечове, а пехотните им стрелци не носеха брони и не отиваха никъде, без да бъдат придружени от бронирани копиеносци, които се придвижваха много бавно пеша. Не беше чудно, че хората на Траян постигнаха така лесно своята цел. Няколко дни по-късно излезе втора група от двеста катафракти, но към нея бяха придадени стотина славяни с учебна цел. Те също заеха позиция на един малък хълм, убиха стотици готи и се оттеглиха. След още няколко дни нова група, този път гвардейци и българи, направи същото. При тези откъслечни сражения готите загубиха четири хиляди души, но Витигес не стигна до очевидния извод за превъзходството на нашето въоръжение и вместо това отдаваше успеха на ромейските войници единствено на тяхното безстрашие. Заповяда на петстотин от своите придворни рицари, въоръжени с дълги копия, да предприемат подобно показно нападение от един хълм до Порта Азинария. Велизарий изпрати хиляда тракийски конници под командата на Бесас. Готите просто рухнаха под дъжда от стрели — едва стотина успяха да се приберат в лагера си. На другия ден Витигес, след като бе наругал оцелелите и ги бе нарекъл жалки страхливци, изпрати още един ескадрон от приблизително същия брой хора, въоръжени пак с копия. Велизарий пусна срещу тях славяните и българите, и готите бяха до един избити или взети в плен.

Лятото постепенно наближаваше. Една нощ от Терацина пристигна конвой със заплатите на войниците и с един друг вид съкровище за господарката в лицето на Теодосий. Трябва да отбележа, че макар и да го приветствува много радушно, тя бе тъй погълната от бойните си задължения, че младежът явно не заемаше вече такова важно място в живота й — сега не можеше да отделя много време за неговите двусмислени остроумия и изтънчености. Гордееше се повече от всякога, че е жена на Велизарий: от устата на всеки обикновен войник и на почти всеки командир можеха да се чуят непрекъснати хвалебствия за него и нейното име бе споменавано с почит наред с неговото. Теодосий, от друга страна, не беше в края на краищата някаква изтъкната личност. Той не бе дори добър стрелец, а и като ездач не беше кой знае какво. Сега господарката оценяваше хората главно по тези им качества и се отнасяше много сериозно към своите задължения. Реши, че той би могъл да бъде полезен като юридически секретар на нейния съпруг. Скоро до ушите ми достигна мълвата, че Константин разпространява отново старата сплетня сред събратята си военачалници и че римското духовенство използува тайно тази сплетня, за да злепостави нашия дом в очите на гражданското население. Не казах обаче нищо, понеже и без това си имахме достатъчно неприятности.

Същият конвой докара и известен брой коли с жито. Това бе последната ни доставка, защото готите успяха да блокират по-резултатно пътищата. На седем мили в югозападна посока от града се пресичаха два големи акведукта и техните огромни тухлени сводове заграждаха голямо пространство. Като запълниха откритата площ с глина и камъни, готите направиха силно укрепление, към което изградиха пристройки. Тук разположиха гарнизон от седем хиляди души и по този начин получиха контрол както над Виа Латина, така и над Виа Апия. Още преди да ни сковат зимните студове, Рим бе изпаднал в бедствено положение, поради недостига от храна. Останалите граждани, макар и повлияни от непрестанните успехи на Велизарий, отказаха да се запишат на военна служба като доброволци. Сред тях все повече се ширеше недоволството, особено след понесения от нас временен неуспех, за който скоро ще разкажа.

Именно бдителността на господарката Антонина помогна да се разкрие предателството на папа Силверий. Велизарий бе възложил на нея да дава на граждански лица разрешение за напускане на града по някаква работа. Тя разкриваше много бързо всеки опит за измама, но преди да се заеме с тази задача, голям брой жители на Рим, необходими за работа по укрепленията, успяха да избягат под един или друг предлог. Един ден при нея дойде някакъв сладкодумен свещеник и поиска разрешение да отсъствува два-три дена — бил оставил една книга в ризницата на своята енорийска църква недалеч от Милвийския мост и сега трябвало да види нещо в нея. Господарката запита: „Каква книга?“, а той отвърна, че ставало въпрос за посланията на свети Йероним. Тя знаеше, че никой свещеник с всичкия си не би рискувал да премине през линията на готите само за да донесе тези овехтели, жлъчни писма, копия от които освен това сигурно можеха да се намерят в коя да е църковна библиотека на Рим. Но Антонина скри своите подозрения и му даде пропуск. Свещеникът бе задържан същата нощ на излизане от страничната врата на Порта Пинция. Зашито в полите на расото му, бе намерено писмо до крал Витигес, подписано от всички по-видни сенатори и от самия папа, с което те му предлагаха да отворят Порта Азинария и да пуснат готската войска в някоя от следващите нощи — по негов избор.

Налага се да обясня, че за да се освободи колкото може повече от отговорностите си на съдия, които биха попречили на военните му задължения, Велизарий бе поверил на Антонина и разрешаването на всички граждански спорове, както и наказването на цивилните престъпления, но продължаваше да разглежда лично споровете между военни лица и извършените от тях закононарушения. Господарката председателствуваше ежедневните съдебни заседания в своята резиденция — двореца Пинция. Когато тя назова пред мъжа си имената на предателите и му показа писмото, той се разгневи, но не се изненада — знаеше, че крал Витигес бе заплашил да убие римските заложници в Равена ако Италия продължава да не му се покорява. Велизарий обаче не смяташе за необходимо да съди лично предателите вместо Антонина само защото те бяха толкова знатни лица. Всъщност той бе доволен, че делото попада под юрисдикцията на жена му — като предан християнин, би се срамувал да съди духовния глава на своята църква. Но господарката съвсем не споделяше неговите скрупули, тъй като дълбоко в сърцето си бе все още езичница. Тя казваше: „Каква е разликата между предател с митра и предател с шлем?“ Все пак Велизарий реши да присъствува на съдебното заседание, понеже не искаше да дава вид, че бяга от отговорност. Господарката не се чувствуваше разположена този ден и затова се бе излегнала на една кушетка, а той седна в краката й като неин помощник.

Повикан пред съда, папа Силверий се появи в пълния блясък на своя сан в злато, пурпур и бяла коприна, сякаш искаше да внуши благоговеен страх у господарката. На ръката си бе сложил пръстена на свети Петър, пръстите му здраво стискаха пастирския жезъл, а на главата му искреше обсипаната със скъпоценни камъни тиара. След него вървеше свита от епископи и дякони, всички пременени с великолепни одежди. Господарката обаче им нареди да чакат в първото и второто преддверие в зависимост от сана им.

Папа Силверий удари с жезъла си по пода и попита господарката:

— Защо, о сияйна Антонина, сестро во Христе, ни доведе тук, прекъсвайки грубо нашите молитви с това ненавременно повикване? Какво толкова ти има, че не можа да дойдеш вместо това ти в нашия дворец, както изисква благоприличието?

Тя сви вежди подобно на Теодора и без да удостои с отговор неговия въпрос, го запита направо:

— Папа Силверий, какво сме ти направили, че искаш да ни предадеш на готите?

Той се престори на възмутен:

— Нима искаш да обвиниш богопомазания наследник на свети апостол Петър в такова ужасно престъпление?

Но господарката го сряза:

— Да не си въобразяваш, че щом по традиция са ти поверени ключовете небесни, в твоя власт са и ключовете от Порта Азинария?

— Кой ни обвинява в такова подло предателство?

— Твоят собственоръчен подпис и печат!

И тя му показа заловеното писмо.

— Безсрамна прелюбодейко, това е фалшификация! — изрева той.

— Бъди почтителен към съда, духовнико, или ще заповядам да те набият с камшик! — заплаши го Антонина.

Тя нареди да въведат енорийския свещеник, който бе направил пълни самопризнания, без да се налага да бъде измъчван. Лапа Силверий се разтрепери от срам, но продължи да отрича вината си. Накрая бяха призовани да свидетелствуват срещу него и деветимата сенатори, които също бяха сложили подписите си под писмото. Още преди това те бяха поверили съдбата си на милостта на господарката и сега разплакани обвиниха папата в лицето, че ги е изкушил да нарушат своята вярност.

След кратко обсъждане с Велизарий господарката произнесе своята присъда:

— Съгласно закона присъдата срещу предатели, провинили се по време на отбраната на един град, трябва да бъде обезобразяване на лицето, излагане на унизително шествие из улиците на града и позорна смърт чрез набиване на кол, но нашето уважение към доброто име на църквата не ни позволява да приложим стриктно буквата на закона. Все пак един пастир, който продава стадото си на арианския вълк, няма право да запази овчарската си гега. Евгений, смъкни одеждите на този поп и му дай монашеското расо, окачено на онази кука! Силверий, лишавам те от епископския сан и ти заповядвам да напуснеш града още тази нощ!

Когато духовниците от папската свита научиха за присъдата, те бяха възмутени от това светотатство, но не можеха да оспорят нейната справедливост. Приближих се до папата, взех му жезъла, пръстена и тиарата и ги сложих на една маса. След това го отведох в друго помещение, където ни чакаше иподяконът на областта. Той свали всички одежди на Силверий и го остави само по долна риза — не от конски косми, а от извезана с цветя фина коприна, като женска. Накрая му подадохме монашеското расо, нахлузихме го през главата му и го пристегнахме с връв, без да разменим нито дума.

Когато го върнахме обратно в съдебната зала, господарката се обърна към него с думите:

— Прекарай остатъка от земните си дни в разкаяние, брате Силверий, следвайки примера на бележития си предшественик, първия епископ на Рим, който също като тебе изневери на своя господар[1]. Накрая той изкупи греха си чрез мъченическа смърт на хиподрома на Калигула, но ние не очакваме толкова светост от твоя страна.

През цялото време Велизарий не каза нищо и изглеждаше силно притеснен.

Силверий бе изпроводен от двама масагетски хуни, които го заведоха в стражевото помещение при Порта Пинция. Същата нощ той напусна Рим, отправяйки се към Неапол, откъдето възнамеряваше да продължи на изток.

Подчинените му се събраха да изберат нов папа. Успехът увенча дякон Вигилий, който си бе дал труда да подкупи избирателното тяло с цели петнайсет хиляди номизми. Златото бе на по-голяма почит от всякога сред тези алчни духовници. Гражданското население получаваше много малка дажба жито, която допълваше със зеле и различни треви, като коприва, радика и урока, но изобилна и хубава храна можеше да се купи само със злато. През това лято войниците все по-често се промъкваха нощем в нивите зад линията на готите, отрязваха със сърпове няколко стиски класове и ги напъхваха в торби, преметнати върху гърба на коня. Една торба жито струваше сто пъти повече, отколкото в мирно време.

С приближаването на зимата и тези доставки спряха — надениците от катърско месо бяха единствената прилична добавка към оскъдните дажби брашно, която можеха да купят дори и най-богатите. Хората почнаха да ядат котки, плъхове и смазка за оси. Само от вино не се чувствуваше остър недостиг, понеже Велизарий бе иззел всички запаси от частните изби и ги бе предоставил за всеобща консумация. Рим гладуваше, но колкото и да е странно, не видях нито един недохранен свещеник. „О — каза сухо господарката, когато споделих това с нея, — хранят ги враните, както някога са нахранили чудодейно и пророк Илия.“

Що се отнася до деветимата сенатори, сложили своите имена под заловеното писмо, не бе справедливо Антонина да ги накаже по-сурово от папата. Тя конфискува имуществата им и ги изгони от града заедно с брат Силверий. Велизарий продължаваше да бъде неспокоен — и други римляни можеха да бъдат замесени в заговора. Затова той накара ключарите да подменят ключалките на всички порти два пъти месечно, така че за предателите ставаше по-трудно да се снабдят с подходящи ключове. Дежурните командири при тези порти се сменяха без определен ред, за да не могат да бъдат подкупени предварително да отворят дадена порта през точно определена нощ. А за да разсее скуката при нощните бдения, господарката разпредели музикантите от театъра на групи, които свиреха редовно при всяка една от портите. От своя страна Велизарий взе мерки против отслабване на бдителността, като разположи отвъд рова предни постове, предимно маври, придружени от кучета, които бяха обучени да ръмжат при най-лекия шум от приближаващи се стъпки.

Тук ще направя едно малко отклонение, за да разкажа как веднъж господарката Антонина постави на мястото им тези музиканти. Когато някой от тях свиреше фалшиво, господарката грабваше инструмента му и му показваше: „Ето каква е мелодията!“, а после им се надсмиваше:

— Много сте загубени вие римляните, не ви бива нито за войници, нито за свирачи! За какво сте ми тогава?!

Веднъж един по-сърцат от обидените музиканти отвърна, опитвайки се да я смути с непристойния си език:

— Много сме добри в създаването на потомство.

А тя го сряза невъзмутимо:

— Поне в това сте надминали бащите си.

Шегата започна да се предава от уста на уста и стана една от най-знаменитите й фрази.

Неуспехът, за който обещах да ви разкажа, се дължеше на главозамайването на нашите войници от сполучливите набези на конницата. Вече им бе омръзнала тактиката на Велизарий за постепенно подронване на силите и мъжеството на неприятеля и настояваха шумно за генерално сражение. Той се придържаше към правилото да не обезсърчава никога войнствения дух на своите хора, но разбираше, че още не е дошло времето за такава решителна битка. Врагът продължаваше да се радва на огромно числено превъзходство и готите, макар и обезкуражени, се биеха все така храбро. Велизарий се опита да отвлече вниманието на хората си с по-чести излизания, но на два-три пъти се оказа, че готите бяха готови да го посрещнат, явно предупредени за намеренията му от дезертьори. Градските жители също започнаха да настояват за сражение или във всеки случай за бърз край на обсадата, все едно в чия полза. Не му беше вече възможно да си запушва ушите за тези искания — не биваше да загуби уважението на своите войници или да изпусне от контрол гражданското население.

Най-големият лагер на готите бе разположен на една миля от мавзолея на Адриан в така наречената Неронова равнина. Велизарий възнамеряваше да насочи главния си удар срещу лагерите при Порта Пинция и Порта Салария и не искаше неприятелят да получи подкрепления от първия лагер, затова заповяда на мавърската конница да отвлече вниманието на противника в този район веднага след започване на главното нападение. Маврите трябваше да излязат от Порта Елия под предводителството на един стотник, на име Валентин, последвани от група римски пехотинци, които щяха да се наредят в отбранителен строй недалеч от портата; Велизарий каза на тези римляни да си дадат колкото може по-войнствен вид, но не очакваше те да се бият сериозно. Основното нападение щеше да се извърши само от конни части. Той бе увеличил броя на конниците си с хиляда — при последните сражения бяха пленени много коне без ездачи и части от исаврийските пехотинци се превърнаха, при това много успешно, в конници. Останалите исаври помолиха за разрешение да участвуват и те в битката. Не можеше да им откаже, но се разбраха някои от тях да останат на стените и при портите, за да подсилят градските новобранци и да действуват с балистите, „скорпионите“ и „дивите осли“.

Едно ранно есенно утро Велизарий поведе своята конница през Порта Пинция и Порта Салария, а след нея идваха исаврийските пехотинци. Витигес ги очакваше, предупреден както обикновено. Той бе събрал всички налични войници от четирите си северни лагера; пехотата бе заела позиция в центъра, а конницата — по фланговете. Готите се бяха разположили на половин миля от града, за да могат да ни преследват по-дълго, след като ни разгромят.

В девет часа битката започна, и отначало нещата се развиваха съгласно желанията на Велизарий, тъй като готите само се бранеха. Той бе разделил конницата на две колони по една за всеки фланг, които сипеха хиляди стрели върху гъстите редици на врага. Но за да не оставят пехотата им да скучае, няколко малки групи от нашите исаврийски копиеносци се врязаха в нея съвсем близо до центъра и влязоха в победоносна схватка с равни по численост групи на неприятеля. Не след дълго готската конница започна да отстъпва, а пехотата се стараеше да не изостава от нея. Към пладне нашите ги бяха изтласкали до най-отдалечените им лагери. Тук обаче влязоха в действие техните стрелци, които, скрити зад огромните си щитове, започнаха да обстрелват конете ни от отбранителните насипи. За късо време толкова много от нашите ездачи бяха ранени или останаха без кон, че оцеляха едва четири ескадрона срещу петдесет техни. Но да се прекрати боят в този момент, би означавало да изоставим своята пехота на собствената й съдба. Най-после дясното крило на готите се осмели да нападне. Бесас, командирът на левия фланг на нашата конница, се оттегли към пехотата; пехотата на свой ред не удържа на натиска и ние започнахме отстъпление по целия фронт. За конницата ни не беше трудно да се сражава, отстъпвайки, но по-бавната пехота понесе тежки загуби. Загубихме общо хиляда души, които ни бяха крайно необходими, преди прикриващата стрелба от защитните съоръжения на стените да спре напора на неприятеля. Някои от римските войници затвориха Порта Пинция под носа на нашите завръщащи се бойци, но господарката и аз бяхме там с неколцина верни копиеносци. Наложи се да се бием с тях и след като убихме няколко, успяхме отново да отворим портата.

Междувременно в Нероновата равнина от дълго време вече стояха изправени лице срещу лице другите две армии — градските новобранци, наброяващи няколко хиляди души, бяха наредени във внушителен наглед стегнат строй, скрит зад надеждния щит на мавърската конница. Готите бяха изпълнени със суеверен страх от тъмноликите маври; маврите знаеха това и непрекъснато ги тормозеха с внезапни нападения — обсипваха ги с метателните си копия и се оттегляха с шумен кикот. По пладне маврите неочаквано се втурнаха в масирано нападение. Готите, въпреки че ги превъзхождаха с трийсет към един, се обърнаха и побягнаха към Ватикана, оставяйки лагера си без всякаква защита. Валентин придвижи цялата войска през равнината с намерение да завземе готския стан, да го остави под охраната на римските пехотинци, а той заедно с маврите да препусне на север и да разруши Милвийския мост. Ако този план бе успял, Витигес щеше да бъде принуден да изостави всичките си северни лагери, тъй като те се снабдяваха с храна по Фламиниевия път, минаващ по този мост. Ала когато римската пехотна сган започнала да разграбва готския лагер, маврите, за да не бъдат лишени от полагащия им се дял от плячката, се присъединили към това тъй приятно занимание. Няколко съгледвачи на противника се промъкнали по склона на Ватиканския хълм и видели, какво става долу. Те накарали останалите да се опитат да си върнат лагера. Не след дълго многохилядната готска армия предприе контранападение и Валентин не успя да възстанови реда навреме; той бе изтласкан от лагера и принуден да потърси отново убежище зад стените, след като понесе тежки загуби.

Това бе последното голямо сражение, което Велизарий прие да води по време на продължителната отбрана на Рим.

Подкрепленията от Константинопол все още се бавеха. Макар и да не го знаехме тогава, Йоан Кападокиеца е бил този, който е пречел на тяхното изпращане — той, изглежда, е настоявал пред Юстиниан, че не е възможно да се отдели нито човек повече за тази кампания. Моята господарка искаше да пише на Теодора, но Велизарий беше на мнение, че не подобава на жена му да се обръща към императрицата по един военен въпрос, който не засягаше пряко нито една от двете. Все пак тя й писа тайно в края на месец ноември, в деня на свалянето на Силверий, излагайки своята молба след едно забавно описание на състоялия се съдебен процес. Господарката не се съмняваше, че Теодора ще научи с най-голямо задоволство за унижението, на което бе подложен Силверий, защото неотдавна той я бе разсърдил с отказа си да изпълни едно нейно искане, неподкрепено от авторитета на Юстиниан — да върне патриаршеския трон на един много енергичен и способен пастир, който бе лишен от него заради монофизитски забежки. „Новият папа обещава да бъде по-услужлив“, писа господарката Антонина на Теодора.

За Велизарий ставаше все по-трудно да поддържа духа на гражданското население, чиято храна се състоеше почти изключително от треви. Разразилият се мор отнесе дванайсет хиляди римляни в гроба, но войниците продължаваха да получават ежедневната си дажба от брашно, вино и парче солено месо, така че не дадоха много жертви. Откъслечни набези извън портите на града се извършваха на всеки два-три дни, когато стана ясно, че готите бяха загубили всякакво желание да влизат в бой с нашите конни стрелци. На никого не е приятно да служи като мишена, без да има възможност да нанесе ответен удар, но Витигес не помисли да създаде свой собствен отряд от конни стрелци.

За по-второстепенните събития по време на обсадата бих могъл да пиша безкрай. Но има няколко любопитни истории за наранявания, които не бива да останат неразказани. В деня, когато Теодосий влезе в Рим с конвоя, Велизарий се стараеше да отвлече вниманието на неприятеля с внезапни нападения при другите порти. В тях особено дейно участие взе личната му конница и при нейното завръщане същата вечер двама от войниците представляваха невиждана гледка. Единият от тях, Арзес, принадлежал някога към персийския легион на „безсмъртните“, пристигна със забита стрела в лицето близо до носа му, а другият, тракиец на име Кутма, си дойде със стърчащо от главата му метателно копие, което се вееше като перо. Никой от тях не бе обърнал ни най-малко внимание на тези рани и бе продължил да се бие неуморно за ужас и изумление на готите, които крещели: „Това не са хора, а дяволи!“

По-късно един хирург извади копието от главата на Кутма, но раната се възпали и след два дни той умря. Арзес бе прегледан от същия хирург, който го натисна леко по тила и попита:

— Така боли ли?

— Да! — отвърна Арзес.

Тогава хирургът сряза кожата на тила му, намери върха на стрелата, хвана го с щипците си и след като я сряза близо до носа, изтегли я цялата заедно със зъбците. Арзес припадна от болка, но кръвта му явно бе силна и раната заздравя без никакво гноясване. Той бе начело на следващия набег и дочака края на войната.

При друг един случай военачалникът Траян, за чиито подвизи вече споменах, бе прободен над дясното око до самия нос от дългия назъбен връх на една стрела. Стъблото й не било хубаво закрепено към върха и паднало в момента на удара. Траян продължил да се бие. Дни и месеци след това другарите му очакваха, че всеки момент ще се строполи мъртъв, но той си живееше, без да чувствува каквато и да е болка или неудобство, въпреки че назъбеното острие остана забито в плътта му. След пет години то започнало бавно да излиза. А след още дванайсет той го извадил като трън.

Не по-малко странна бе историята с раната на Хорсомантис, оръженосеца на Велизарий. Като рана тя не беше нищо особено — просто едно убождане с копие по пищяла, но го държа няколко дни на легло, тъй като трябваше да я налага с лапа от билки. Така той не можа да вземе участие в решителното сражение, в което се отличиха немалко негови другари. Когато се оправи, оръженосецът се закле да си отмъсти на готите за „оскърблението на неговия пищял“, според собствените му думи. Неотдавна се бе ожребила бялата му кобила, така че сега той разполагаше с достатъчно мляко за каваса и кавасата бе приготвена. Един ден, след като се бе наобядвал и изпил порядъчно количество от това питие, Хорсомантис облече бойните си доспехи, грабна оръжието, възседна кобилата и се отправи към страничната врата на Порта Пинция. Каза на стражата, че сияйният патриций Велизарий го е натоварил със специална мисия във вражеския лагер. Всички знаеха, че Хорсомантис се радва на пълното доверие на Велизарий, затова стражата не се усъмни в думите му и отвори вратата.

Постът проследи спокойната езда на Хорсомантис през полето, когато той бе забелязан от един преден отряд на готите, наброяващ двайсетина души. Те го помислиха за дезертьор и пришпориха конете си да го посрещнат, като всеки се надяваше да вземе кобилата му за себе си. Хорсомантис опъна лъка. Фю-фю-фю! — и трима готи се свлякоха долу, а останалите свърнаха бързо назад. Той повали още трима както бягаха, след което тръгна бавно към града, сдържайки поривистата си кобила. Нова група от шейсет готи се впусна по петите му, но той се обърна и ги обходи в полукръг. Уби още двама, рани други двама и завърши кръга, поваляйки нови четирима. Бях случайно на стената и можах да видя всичко; изтичах бързо да извикам господарката, която обсъждаше нещо с командирите от един близък пост, умолявайки я да не изпуска това изключително зрелище.

— Този човек е полудял! — извиках аз.

Тя позна кобилата:

— Не, не е полудял, добри ми Евгений. Това е нашият Хорсомантис, тръгнал да си отмъщава за оскърблението, нанесено на пищяла му.

В това време Хорсомантис се озова притиснат между два вражески отряда, но си проби път невредим през по-близкия, служейки си този път с копието и меча. Нададохме радостни възгласи, защото видяхме, че бе най-после в безопасност, стига да пожелаеше това. Господарката даде заповед да се започне усилена стрелба с балистите, която да улесни завръщането му, но окуражен от нашите възгласи, той реши да продължи да се бие. Отново обърна коня и изчезна от погледа ни, подгонил част от врага пред себе си, но преследван от останалите. Дълго време още до нас долитаха далечни викове и крясъци, докато битката продължаваше все по-близо до техния лагер.

Накрая един мощен радостен вик на готите недалеч от коловата им ограда ни възвести, че Хорсомантис не е вече между живите. Докато мнозина християни се кръстеха и отправяха молитви за спасението на душата му, господарката се провикна по езически:

— Заклевам се в тялото на Бакх и в тоягата на Херкулес, това се казва разярен мъж!

[1] Апостол Петър се отрекъл три пъти от Христос пред юдейския първосвещеник (Матей 26 и Марк 14). — Б.пр. ↑

Глава шестнадесета
Отстъплението на готите

Новините от Африка през пролетта на същата тази година бяха наистина печални. Соломон бе изпратил неотдавна от Нумидия една колона императорски войски срещу Стотцас, но Стотцас успял да ги убеди да се присъединят към метежниците, въпреки уронения си престиж след понесеното от Велизарий поражение. С изключение на градовете Картаген, Хипон Регий и Хадрумет целият диоцез бе отново загубен за Юстиниан. Едно нещо е обаче да си победоносен главатар на бунт и съвсем друго да управляваш диоцез — скоро Стотцас установил, че няма голям авторитет сред хората си, които се оплаквали, че не им давал редовно дажбите и заплатата, нито се грижел за техните удобства, и че сега не били много по-добре, отколкото преди. По-късно научихме, че Юстиниан е изпратил племенника си Герман да обяви от негово име амнистия на всички изменници и че бунтовниците намерили това предложение за много изгодно, тъй като то включвало обещание за изплащане на възнагражденията, полагащи се за всички месеци на метежа. Силите на Стотцас започнали постепенно да се топят. Най-после до нас стигна вестта, че Герман е нанесъл поражение на Стотцас и неговите мавърски съюзници на бойното поле, че Стотцас е избягал във вътрешността на Северозападна Африка заедно с известен брой вандали и че навсякъде отново цари спокойствие, макар и целият диоцез да е доведен до просешка тояга. Велизарий писа на Герман и предложи последният да му изпрати като подкрепления херулите и тракийските готи, присъединили се към метежниците — в Италия нямаше закон, забраняващ причестяването на арианите, и той можеше да има голяма полза от тези сърцати мъже.

В Рим сега цареше пълен глад. Отчаяните жители на града дойдоха отново да молят Велизарий за още едно голямо сражение, което да сложи с един удар край на обсадата, независимо в чия полза. Те дори му заявиха: „Нашите мъки станаха толкова нетърпими, че ни изпълват със смелост и ние сме готови, ако настояваш, да грабнем оръжието и да тръгнем заедно с теб срещу готите. По-добре смърт от милостивия удар на меча или от пробождане с копие, отколкото от бавните, жестоки мъки на глада.“

Велизарий изслуша с болка това позорно признание, изречено от хора, които продължаваха да носят гордото име римляни. Той ги отпрати с думите, че ако преди дванайсет месеца бяха пожелали доброволно да изучат бойното изкуство, сега биха могли да му бъдат много полезни, но при това положение не могат да му свършат никаква работа. Велизарий съзнаваше добре, че на готите също не им е никак лесно — смъртоносната зараза бе стигнала и до техните лагери, които бяха нехигиенични, и бе взела многохилядни жертви. Освен това снабдяването им с хранителни припаси от север бе прекъснато поради наводнения и лоша организация. Но неговото собствено положение бе още по-лошо и ако подкрепленията, за които се говореше, че са на път, не пристигнеха в най-скоро време, той беше загубен.

Велизарий взе смелото решение да изпрати тайно две колони, всяка една по петстотин опитни бойци и хиляда римски новобранци, със задача да превземат с изненада укрепените градове Тибур и Терацина. Ако замисълът му успееше, той не само щеше да намали броя на гладните гърла, но и да се превърне от обсаден в обсаждащ, тъй като Тибур и Терацина пазеха пътищата, по които минаваха конвоите с храна на готите. Велизарий настоя господарката Антонина да напусне Рим с колоната за Терацина, откъдето да продължи за Неапол и да ускори изпращането на подкрепления за Рим веднага след като те пристигнат там. Всъщност той се безпокоеше за нейното здраве — голямото напрежение и лошата храна я бяха довели до крайно изтощение и тя често получаваше припадъци. А и да си единствената жена в един обсаден град, не е никак весело. След известно колебание господарката се съгласи да тръгне, решена по какъвто и да е начин да снабди града с храна, преди да е изтекъл един месец.

В последната нощ на ноември ние, на брой хиляда и петстотин души, се измъкнахме от града през Порта Апия. Що се отнася до мен, аз бях истински щастлив, че се махам оттам, и запях една песен от хиподрома „Летете, колесници“, забравяйки заповедта да се пази тишина. Един от стотниците ме удари грубо по рамото с опакото на меча си и прекъсна пеенето ми по средата на стиха. Минахме необезпокоявани покрай крепостта на акведукта, изоставена от готите поради мора, и няколко дни по-късно превзехме Терацина без бой, тъй като малкият готски гарнизон избяга, щом зърна нашето знаме. Тук напълнихме търбусите си до насита — за първи път от много месеци ядохме сирене, масло и прясна морска риба.

Господарката, придружена от мен и от секретаря Прокопий, който бе напуснал Рим заедно с нас, тръгна от Терацина с конвой от двайсет войници, а пристигна в Неапол с повече от петстотин! Пътят ни минаваше покрай стана на конниците, които бяха дезертирали преди много време при Милвийския мост. По-късно към тях се бяха присъединили и други изменници. Когато господарката обеща да прости на всички, те тръгнаха след нея. В Байи пък намерихме наши ранени, изпратени на лечение в тамошните минерални бани и достатъчно възстановени, за да могат да се бият отново. А в Неапол, където вулканът Везувий заплашително тътнеше и пръскаше пепелта, направила тъй плодородни околните лозя, — в Неапол ни очакваше чудесна новина. От Изтока бе току-що пристигнала флота с три хиляди исаврийски пехотинци на корабите, хвърлили вече котва в залива, а две хиляди конници под командата на Йоан Кървавия бяха слезли на брега в Отранто и се движеха с бърз ход към нас.

Не след дълго нашата армия от пет хиляди и петстотин души бе готова да тръгне и да освободи Рим от обсадата. Бяхме събрали големи количества жито, масло, наденици и вино, които взехме със себе си. Йоан Кървавия бе реквизирал в Калабрия голям брой селски каруци заедно с впряговете им, на които натоварихме житото. Йоан се нае да съпроводи конвоя до Рим по Виа Апия, а в случай на нападение от страна на готите каруците щяха да му послужат като полезно прикритие във варварски стил. Господарката пое лично командуването на исаврийските кораби, натоварени с всички останали провизии. Времето беше благоприятно и ние вдигнахме веднага котва за Остия, където се бяхме уговорили да се срещнем с Йоан четири дни преди Рождество Христово.

В устието на Тибър има остров, дълъг две мили и широк също две мили. В северната му част се намира силно укрепеното пристанище на Рим, свързано с града посредством хубав път, по който в мирно време волове теглят шлепове срещу течението. На южния бряг е разположена Остия, която навремето е имала по-голямо значение от сегашното пристанище, но отдавна е загубила търговските си връзки и се е превърнала в обикновено неукрепено селище. Това е станало, защото пътят от Остия за Рим не е подходящ за превоз на стоки — оказало се по-евтино те да се изтеглят в шлепове нагоре по реката, отколкото да се пренасят по пътя с каруци. Освен това пристанището на Остия бе станало твърде плитко и неудобно поради голямото количество наноси, довлечени от реката и задържани от изкуствения остров, издигнат при входа на пристанището. Сега обаче готите владееха пристанището на Рим, а Остия беше единственият друг пристан в околността, затова се отправихме към Остия, която намерихме незащитена.

Междувременно Велизарий научил за приближаването на конвоя и решил да нанесе тежък удар на готите в северозападна посока, с цел да отвлече вниманието им от онова, което ставаше по реката. Едно ранно утро той заповядал на хиляда леки конници под водачеството на Траян да излязат от Порта Пинция, да тръгнат към най-близкия лагер на готите и да го обсипят със стрели през оградата, предизвиквайки неприятеля на бой. Готската конница бързо получила подкрепление от останалите лагери. Траян се оттеглил, съгласно получените нареждания, веднага след като го нападнали, и бягал, преследван чак до градските стени. Това било само началото на сражението. Готите не знаели, че през нощта нашите били разрушили стената, преграждаща Порта Фламиния отвътре. Оттам най-неочаквано изскочил самият Велизарий начело на своята лична конница и след като си проправил път през един опитващ се да го спре преден пост, нападнал обърканите им редици по фланга. Тогава хората на Траян се обърнали и готите били притиснати между двете ромейски части. Малцина успели да се спасят.

Крал Витигес бе дълбоко огорчен от това сражение и от съобщенията, изпращани му от някои негови съгледвачи в града. Защото господарката бе заловила цяла група от тях непосредствено преди заминаването си и Теодосий, който бе поел задълженията й в нейно отсъствие, ги принуждавал под страх от мъчения да изпращат писма с неверни сведения. Съгласно тези писма от Неапол напредваше челният отряд на огромна войска — най-малко шейсет хиляди души. Сраженията и болестите бяха свели броя на хората на Витигес до петдесет хиляди; два големи конвоя с жито, от което той изпитваше остра нужда, бяха пленени от нашия гарнизон в Тибур, а и дезертиранията станаха често явление. Готският крал реши да търси мир.

И така, трима негови пратеници отишли в Рим. Велизарий ги приел, както и преди, с вързани очи и изслушал какво имат да му кажат в Сената. Техният говорител, един приятелски настроен към готите римлянин, изложил тезата на крал Витигес умело и обстойно. Целият въпрос, казал той, се състоял в това, дали Италия принадлежи по право на готите, или не. Ако правото било на тяхна страна, както той можел да докаже, значи Юстиниан постъпвал несправедливо, изпращайки войска срещу тях, без те да са накърнили с нищо неговите интереси. Фактите били следните. Теодорих, предишният им крал, който имал ранг на патриций в Константинопол, бил получил от тогавашния император на Изтока поръчението да навлезе в Италия и да вземе властта от ръцете на варварските пълководци, свалили от трона неговия хомолог, императора на Запада. Теодорих се справил успешно с тази задача и през дългите години на своето царуване запазил държавното устройство на Италия в неговата цялостност. Не въвеждал нови закони и не отменял старите, а оставил гражданското управление изцяло в ръцете на самите италийци и действувал единствено като главнокомандуващ на войските, закрилящи страната от франки, гепиди, бургунди и всякакви други варвари. Нещо повече — макар и ариани, Теодорих и неговите приемници се отнасяли с благородна търпимост към православните християни и почитали техните светини, затова смешно било да се твърди, че сегашното непростимо нашествие било война за религиозно освобождение.

Велизарий отговорил:

— Теодорих бе изпратен в Италия, за да върне страната на императора на Изтока, а не за да я заграби за себе си, нали? Какво би спечелил тогавашният император, ако Италия беше управлявана не от един, а от друг варварски узурпатор!?

— Да оставим това — казал пратеникът. — Разумните хора не спорят за объркани исторически събития. Дойдох всъщност да ти кажа следното: ако се съгласиш да изтеглиш войските си от Италия, моят царствен господар ще отстъпи безвъзмездно на твоя император целия триъгълен остров на плодородна Сицилия.

Велизарий се засмял и отвърнал презрително:

— Нека бъдем почтени докрай. Ние пък от своя страна ще ви отстъпим целия триъгълен остров на плодородна Британия, която е много по-голяма от Сицилия и бе източник на големи богатства за нас… преди да я загубим.

— А ако моят господар се съгласи да задържите Неапол и цяла Кампания?

— Получил съм заповед да завоювам отново Италия за нейния законен собственик и възнамерявам да я изпълня. Не съм упълномощен да влизам в каквито и да било съглашения, които биха накърнили претенциите на василевса към целия полуостров и всички подопечни нему територии.

— Би ли приел тримесечно примирие, което да даде на крал Витигес възможност да изпрати своите предложения за мир в Константинопол?

— Никога не бих попречил на един неприятел, който действително желае да се помири с негово пресветло величество, моя повелител.

Така се стигнало до споразумение за сключване на примирие и размяна на заложници. Но преди то да влезе в сила, Велизарий научил за нашето пристигане в Остия по суша и море. Той не могъл да се сдържи и един ден на смрачаване тръгнал на кон с още сто души да посрещне своята Антонина. Успял да мине благополучно през линията на готите и същата вечер седна на трапезата заедно с нас в нашия окопан и укрепен лагер. Обеща, че когато на другия ден се зададем по пътя с натоварените си каруци, ще излезе, ако се наложи, и ще ни помогне да пробием обсадата. Към полунощ тръгна обратно и отново успял да избегне вражеските постове.

В радостта си, че имахме възможност да го видим и да чуем разказа му за битката при Порта Фламиния, пропуснахме да му кажем за затрудненията си с превоза. На сутринта присъствувах заедно с господарката на военен съвет, където се обсъждаха тъкмо тези трудности. Пътят от Остия представляваше един изоставен, кален коловоз, а воловете бяха толкова изтощени от дългия си принудителен преход от Калабрия, че продължаваха да лежат полумъртви там, където бяха спрели предишната вечер и нямаха дори сили да хапнат от окосената трева, донесена им от коларите. Нито камшикът, нито остенът можеха да ги заставят да теглят каруците през този ден.

Тогава господарката Антонина даде идеята да натоварим зърното на по-малките галери, да укрепим бордовете им с дъски срещу стрелите и копията на врага и да им поставим големи платна. Духаше постоянен западен вятър и с помощта на греблата при завоите на реката щяхме да успеем да се придвижим срещу течението до самия град. Конницата можеше да ни следва по брега и при нужда да ни тегли с въжета, когато платната и греблата се окажеха безполезни.

Замисълът беше успешен — след целодневно пътуване галерите стигнаха благополучно в Рим при падането на нощта. Готите не направиха опит да ни попречат, тъй като явно не искаха да осуетят подписването на примирие. Вятърът се задържа постоянен и корабите се завърнаха на другия ден в Остия за нов товар. За няколко дни всички припаси бяха прехвърлени в Рим, гладът бе победен, флотата се върна да презимува в Неапол и примирието, задължаващо двете страни да се въздържат от „всякаква употреба или заплаха за употреба на сила“, бе подписано и подпечатано. Витигес изпрати посланици в Константинопол, но Велизарий писа на Юстиниан, увещавайки го да не обръща никакво внимание на техните условия, освен ако те не се свеждат до пълна капитулация.

Хилдигер, зетят на господарката, пристигна от Картаген на Нова година с всичко, което бе останало от херулите и тракийските готи — шестстотин здрави мъже с посрамени лица. Велизарий ги приветствува без какъвто и да било подигравателен намек за тяхното участие в бунта. Същия ден готският гарнизон напусна главното пристанище, тъй като Витигес не бе в състояние да осигури по-нататъшното му снабдяване с храна. То бе веднага заето от исаврите, които бяхме оставили в Остия. Етрурският град Цертумцеле бе изоставен от своя гарнизон по същата причина и също така зает от нас. Витигес протестира, че това било „нарушение на примирието“, но Велизарий остави без последици неговите възражения, тъй като не бе нито употребил, нито заплашил, че ще употреби сила. След това Велизарий изпрати една голяма конна част под командуването на Йоан Кървавия да презимува недалеч от езерото Фуцинус, на около седемдесет мили източно от Рим. Йоан трябваше да остане там в спокойно очакване на по-нататъшни заповеди, упражнявайки хората си в стрелба с лък и бързо прегрупиране. Ако готите дръзнеха да нарушат примирието, той беше в състояние да им нанесе чувствителни загуби.

Витигес, чиято войска се намираше все още в първоначално изградените лагери, предприе три вероломни опита да превземе града с изненада. При първия той се опита да приложи похвата, използуван от Велизарий при превземането на Неапол. Един готски отряд се придвижи крадешком по сухия водопровод до преградния зид във вътрешността на града близо до Термите на Агрипа и започнал да го руши тухла по тухла. Този акведукт обаче се прехвърля през хълма Пинций на повърхността на земята и един войник на пост при двореца забелязал случайно отблясъци от факлите на готите през две дупки в зида. Траян, който правел обиколка на стражите, го попитал:

— Да се е случило нещо необичайно насам?

— Да, господарю — отвърнал войникът, — видях как очите на някакъв вълк хвърлят червени отблясъци в тъмното оттатък.

Траян не могъл да си обясни как в Рим би могъл да се промъкне вълк през тъй строго охраняваните порти. Дал си сметка, освен това, че вълчите очи святкат в тъмното само ако върху тях попадне светлина, а постът бил в пълен мрак. Стражът обаче твърдял, че нещо е проблясвало около акведукта — какво друго можело да бъде освен очи на вълк? Траян спомена случайно за тази дреболия, когато закусваше с нас на следващата сутрин. Господарката Антонина, която също беше на масата, каза на Велизарий:

— Ако е било вълк, вълкодавите в кучкарника щяха да се разлаят. Те подушват вълк от една миля! Траяне, погрижи се да изясниш тази загадъчна история!

Траян накара поста да покаже къде точно е видял вълка. Там той откри двете дупки — следи от забита навремето в зида дълга скоба. Незабавно бе пробит отвор във водопровода и вътре бяха намерени следи от факлите на готите и от разбиване на зидарията. Отворът бе отново запушен, но когато при падането на нощта готите дойдоха да подновят рушителната си работа, натъкнаха се на голям надпис със следния текст: „Пътят затворен. Заповед на Велизарий“. Те побързаха да се върнат, страхувайки се от засада.

Следващият опит на Витигес бе една изненадваща конна атака срещу Порта Пинция по пладне. Хората му носеха със себе си стълби и голям брой съдове, съдържащи запалителна смес за изгаряне на портата, която беше от дърво. Но нашият наблюдателен пост на кулата даде сигнал, че е забелязал необичайно раздвижване във вражеския лагер. Хилдигер видял сигнала, докато се връщал да обядва с нас в двореца. Той незабавно вдигна под тревога един ескадрон от личната конница на Велизарий, поведе го навън срещу готите и задуши нападението в самия му зародиш.

Третият и последен опит на Витигес бе насочен към онази част от стената, която се мие от Тибър и няма защитни кули — същото място, където Константин бе отблъснал едно нападение по време на битката при мавзолея. Атаката трябваше да се извърши през нощта, и то с многобройни сили. Витигес подкупил двама римски свещеници икономи от катедралата „Свети Петър“, които се наели да го улеснят. Задачата им била да завържат приятелство със стражите на това самотно ъгълче от стената и след това в предварително уговорената вечер да отидат при тях с един мех вино и да ги напият, като поставят в чашите им полученото от Витигес приспивателно. Щом свещениците дадат знак със запалена факла, че пътят е чист, готите ще пресекат реката с лодки, ще вдигнат стълбите си на брега под стената и ще завладеят града. Планът можеше като нищо да успее, ако единият от заговорниците не бе предал другия — последният направи пълни признания, когато в дома му бе намерено шишенцето с приспивателното. Велизарий наказа предателя съгласно традицията, като отряза носа и ушите му и го качи на едно магаре с лице към опашката. Само че вместо да бъде изложен на подигравките на уличната тълпа както обикновено, той бе натирен по пътя към стана на Витигес.

След тези крещящи нарушения на примирието Велизарий писа на Йоан Кървавия: „Нахлуй в готските земи в Пиценум. Отнеси всичко ценно, което намериш. Плени жените и децата им, но не ги подлагай на насилия. Тази плячка ще бъде поделена от цялата войска, запази я непокътната. Осигури си на всяка цена благоразположението на местното население. Завладей всяка крепост, която успееш, и или настани в нея гарнизон, или я разруши, само не оставяй зад себе си нито една в ръцете на неприятеля.“

Йоан Кървавия се справи лесно с тази задача, тъй като почти всички готи, способни да носят оръжие, участвуваха в обсадата на Рим и в укрепените градове бяха оставени незначителни гарнизони. Заловената плячка беше огромна. Без да се задоволява с разграбването на Пиценум, той измина още двеста мили нагоре по източния бряг и с това наруши заповедите на Велизарий, тъй като бе оставил в тила си укрепените градове Урбинум и Ауксимум. Ала един военачалник има право да не се подчини на дадените му заповеди, ако ги разбира докрай и ако може да прецени при какви обстоятелства те стават излишни. Точно такъв беше случаят. Защото, когато готският гарнизон в Ариминий научи за приближаването на Йоан, войниците избягаха в Равена, отдалечена само на един ден път, и градските първенци на Ариминий поканиха Йоан да влезе в града им. Йоан Кървавия бе преценил, че щом Витигес чуе за завладяването на Ариминий от ромеите, ще вдигне обсадата на Рим и ще се оттегли от страх да не загуби и Равена, и тази негова преценка се оказа правилна. Освен това съпругата на Витигес — Матасунта, която се намираше в Равена и не се бе примирила с натрапения й брак, започна тайна кореспонденция с Йоан Кървавия, уверявайки го в своята готовност да му окаже всячески съдействие за по-бързото поражение и смърт на съпруга си. Затова решението на Йоан да продължи към Ариминий се оказа правилно. Ако Витигес признаеше поражението си, оттегляйки войските си от Рим, краят на неговото царуване нямате да бъде далеч.

Константин обаче се почувствува обиден, че Йоан Кървавия е бил предпочетен пред него като предводител на този грабителски поход. Константин се бе сражавал храбро и енергично по време на обсадата, но дълбоко в себе си питаеше все по-голяма ревност към Велизарий, чиито победи отдаваше единствено на щастливия случай. Преди три години, сигурно си спомняте, той бе един от авторите на тайното писмо, с което Велизарий бе обвинен пред Юстиниан в абсурдното провинение, че се стремял да си присвои суверенитета над Северна Африка. Велизарий не бе споменал нищо пред Константин за залавянето на това писмо, но господарката Антонина намекна неотдавна, че доколкото й е известно, едно копие е стигнала до императора. Константин бе убеден, че като отмъщение за писмото Велизарий, още от самото си стъпване на Сицилийския бряг, му е възлагал винаги най-трудните, най-безславни и най-неизгодни задачи. Затова той писа повторно на Юстиниан, обвинявайки Велизарий, че е подправил документа, довел до свалянето на папата, и че — още по-невероятно! — бил взел подкуп от крал Витигес, за да подпише примирие при условия, на които готите нямали никакво право да се надяват.

Константин поиска разрешение да отиде на лов до пристанището и да се върне на поста си при Порта Елия чак на следващата сутрин. На пристанището той предал писмото на капитана на един пощенски кораб, който щеше да отплава за Константинопол същия ден, като му казал, че става въпрос за лично писмо на Велизарий до императора. Но веднага след завръщането си на другия ден той получи призовка да се яви на военен съд под председателството на Велизарий в двореца на хълма Пинций. Константин стигнал до естественото заключение, че е бил проследен от някой съгледвач и че писмото е попаднало в ръцете на Велизарий, но въпреки това се запъти гордо и дръзко към двореца, готов да оправдае действията си, ако се наложи. Защото той бе получил тайно поръчение, подписано от самия Юстиниан, да докладва незабавно за всяка постъпка на Велизарий, която намирисва на нелоялност. Това поръчение му бе изпратено в Картаген преди две години в отговор на първия му доклад. То беше още в сила.

Всъщност обаче делото по което бе призован да отговаря, се отнасяше до някакви два кинжала с аметисти на дръжката и двойна ножница от злато, принадлежащи на един италиец от Равена на име Президий. Президий избягал в Рим, когато започнали военните действия. Той ценял високо тези кинжали като семейна реликва, но те му били отнети от един ординарец на Константин и самият Константин ги носеше сега открито. По време на обсадата Президий бе помолил на няколко пъти да му бъдат върнати, но в отговор получил само оскърбления. Той не предяви граждански иск срещу Константин, понеже не очакваше, че в такива времена цивилен бежанец би могъл да спечели дело срещу изтъкнат конен командир. Но когато бе подписано примирието, Президий събра най-после смелост да поиска от двора разрешение да обвини под клетва Константин в кражба. Теодосий, който в качеството си на юридически съветник на Велизарий бе получил указание да решава колкото може по-голяма част от делата извън съда, го разубеди. Все пак Теодосий изпрати на Константин кратка записка от името на Велизарий, в която го призоваваше да върне кинжалите, ако те наистина са били откраднати. Константин пренебрегна тази подкана, уверен, че обвинението няма да бъде повдигнато по-настоятелно. В отговор на втора записка, подписана от моята господарка и издържана в по-безапелационен тон, той заяви категорично, че не знае нищо за кинжалите. Президий, комуто Теодосий показа това писмо, изпадна в ярост. Беше Антоновден (същият ден, в който Константин отиде на лов при пристанището) и той застана на пазарния площад, в очакване Велизарий да мине оттам път за литургията в църквата „Свети Антоний“. Тогава Президий изскочи бързо от тълпата, сграбчи с две ръце поводите на Балан и извика високо:

— Нима законите на негово свещено величество Юстиниан позволяват на гръцките войници да задигат семейните реликви на един италийски бежанец?

Телохранителите на Велизарий отправиха заплахи към Президий и се опитаха да го отстранят, но той викаше, крещеше и не искаше да пусне поводите, докато Велизарий не му обеща да разследва лично случая още на следващия ден. Константин, не знаейки нищо за случилото се, се яви в двореца препасан със същите тези кинжали, които бяха предмет на спора и за които бе заявил, че не знае нищо.

Първо бе прочетено обвинението. След това Велизарий се запозна с документите по делото, включително с писмото на Константин, в което се отричаше всичко. После изслуша показанията на Президий и на неговите приятели. Стана ясно, че слугата на Константин, Максенциол, е отнел насилствено кинжалите от Президий и че оттогава ги носи самият Константин, който категорично отказвал да ги върне под предлог, че ги бил купил от Максенциол, а той от своя страна ги бил намерил у един убит гот.

— Вярно ли е, че си направил такова изявление, благородни Константине?

— Да, сияйни Велизарий, и продължавам да го поддържам. Този нахалник Президий се заблуждава дълбоко, като мисли, че те са негови.

— Президий, виждаш ли в залата някой, който да носи твоите кинжали?

— Да, сияйни Велизарий, именно тях е препасал както обикновено твоят подчинен — отвърна Президий.

— Можеш ли да докажеш, че са твои?

— Мога. Името на баща ми, Марк Президий, е гравирано със златни букви и на двете остриета.

— Благородни Константине, има ли такова име на кинжалите, които носиш? — попита Велизарий.

Константин избухна:

— И какво ако има? Кинжалите са мои, защото ги купих. По-скоро ще ги хвърля в Тибъра, отколкото да ги дам на човек, който публично ме нарече крадец!

— Настоявам да ми връчиш кинжалите за преглед твое благородие!

— Отказвам да сторя това!

Велизарий плесна с ръце. В залата влязоха десет души от охраната и застанаха до вратата. От уважение към чина на Константин досега вътре не бе допуснат никой — (с изключение на двамата свидетели) освен Хилдигер, Бесас и трима други военачалници със същия ранг.

Константин извика:

— Искаш да ме убиеш, нали?

Съвестта го гризеше във връзка с писмото до Юстиниан.

— Съвсем не. Но искам да се убедя, че твоят слуга Максенциол ще върне на този почтен италиец откраднатите от него кинжали, ако наистина това са те.

Константин извади единия от кинжалите и с мощен рев се хвърли към Велизарий, който не носеше броня. Щеше да му разпори корема, ако Велизарий не бе отскочил пъргаво встрани като борец и не се бе скрил зад Бесас, който носеше ризница; Константин блъсна гневно Бесас и нападна отново Велизарий. Тогава Хилдигер и Валериан, друг един от военачалниците го сграбчиха изотзад и го обезоръжиха. Той бе хвърлен в тъмница.

По-късно въпросният Максенциол, подложен на разпит от господарката Антонина, й съобщи, че предишния ден видял как Константин връчва писмо на капитана на пощенския кораб и го чул да казва, че то било от Велизарий. Времето беше лошо и корабът бе все още на котва, така че писмото се озова скоро в нейните ръце. Тя го прочете и стигна до заключението, че Константин е твърде опасен враг и не бива да бъде оставен жив. Без да спомене нищо на Велизарий Антонина изпрати един от домашните си слуги да убие Константин в килията му, ключът от която беше у нея. Намерението й беше да съобщят, че става въпрос за самоубийство, но Велизарий, у когото смъртта на Константин будеше смесени чувства на досада и облекчение, не искаше да разпространява лъжи. Той предпочете да поеме пълната отговорност за екзекуцията на Константин и да я оправдае в доклада си до Юстиниан като военна необходимост. Бесас, Хилдигер и Валериан преподписаха този доклад, свидетелствувайки за бунтовните слова на военачалника и опита му да убие Велизарий. Освен това Хилдигер, подтикван от господарката, добави, съвсем не без основание, че напоследък Константин е разпространявал особени възгледи за природата на Сина Божи — не само подчертано еретически, но и без всякаква връзка с ученията на нито една достойна за уважение секта, всъщност толкова нелогични, че не можели да бъдат нищо друго, освен порождение на собствения му болен мозък, разстроен, както знаеха всички, след претърпяния от него слънчев удар в Африка. И Юстиниан одобри присъдата. Но за Велизарий бе крайно обидно да научи от тайното поръчение, намерено в дрехите на Константин, че Юстиниан се съмнява в неговата преданост и си служи с агенти, които да го шпионират. Той се съгласи с Антонина, че смъртта на Константин, въпреки доказаната му храброст в боя, е от полза за всички.

На двайсет и първия ден от месец март срокът на примирието изтече. Същия ден призори крал Витигес (удостоен от Юстиниан единствено с лаконичния отговор: „Получих твоето писмо и обсъждам какво да предприема“) вдигна обсадата и започна да се изтегля през Милвийския мост заедно с остатъците от своята войска. Той предупреди Велизарий за намеренията си, като подпали всички шатри, обсадни машини, колови огради и всичко дървено в готските лагери. Велизарий се придържаше към правилото да не оказва прекалено силен натиск върху един оттеглящ се неприятел, но палежите представляваха явно предизвикателство, а и готските военни поделения поддържаха все още добър боен ред. Нямаше да е правилно да ги остави да се измъкнат, без да им нанесе един последен удар. Силите на Велизарий обаче бяха толкова намалели напоследък поради отделянето на войски за гарнизони на завзетите градове и за набези в различни части на Италия, че той не се осмеляваше да рискува сражение на равна нога. Вместо това избра следната тактика. Свика на сбор най-добрите бойци, които му оставаха, и ги задържа в пълна готовност при Порта Пинция, докато наблюдателните постове на стените не му докладваха, че почти половината готска войска е преминала вече по моста. Тогава той ги изведе и нападна в галоп струпаните около моста готи, чакащи своя ред да преминат отвъд. И двете страни дадоха много жертви, тъй като боят бе ръкопашен и продължи, докато линията на готите не бе разкъсана под мощния напор на личната конница. Тогава цялата отчаяна сган се втурна към моста и всеки мислеше само за едно — как да се добере оттатък. Неописуемата бъркотия в техните редици взе огромен брой жертви. Конницата им застигна пехотата и почти всеки подхлъзнал се и паднал биваше стъпкан до смърт. А и нашите стрелци съсредоточиха стрелбата си върху моста, където скоро се натрупа цяла планина от тела. Голям брой от облечените с брони войници паднаха или бяха изтласкани във водата, където тежките доспехи ги повлякоха към дъното. Десет хиляди готи загинаха тази сутрин на Милвийския мост.

Така завърши отбраната на Рим, която Велизарий започна противно на всички дадени му съвети, през месец декември по-предната година. Мисля, че в цялата история едва ли има друг случай, когато един толкова голям град е бил държан толкова дълго от гарнизон, тъй многократно превъзхождан по численост от противника.

Крал Витигес отстъпваше унило към Равена, като по пътя остави големи гарнизони за защитата на Ауксимум, Урбинум и други по-малки крепости. Велизарий почувствува необходимост от Йоан Кървавия с неговите две хиляди конници и изпрати Хилдигер по друг път за Ариминий да предаде бързо заповедта за изтегляне. По-добре беше в Ариминий да се изпрати пехотното поделение, което бе току-що пристигнало от Далмация в Анкона, едно недалечно пристанище. (Сега Далмация беше отново наша, понеже Витигес бе прехвърлил в Италия войските, които обсаждаха Спалатум, така че нямахме нужда от много хора там.) Но Йоан Кървавия отказа да се изтегли.

Този път обаче той нямаше основания да не се подчини. Истинската причина беше, че бе натрупал в града огромна плячка, която искаше да задържи за себе си, вместо да я сподели с цялата войска. Така Хилдигер остави в Ариминий доведената от Анкона пехота, но успя да убеди осемстотинте конници от личната гвардия, заети от Велизарий на Йоан Кървавия, да се изтеглят заедно с него. Крал Витигес, решен да постигне тук победата, която му се бе изплъзнала в Рим пристъпи към обсадата на града и твърде скоро Йоан Кървавия започна да се разкайва за своето неподчинение, защото имаше голям недостиг от хранителни запаси в Ариминий, а Витигес напираше все по-решително.

Моята цел обаче не е да пиша история на войните, а да разкажа житието и битието на Велизарий. Затова ще се въздържа да дам подробно описание на тази обсада, ще кажа само, че Витигес нападна с кули, придвижвани отвътре на ръка, а не теглени от волове, че Йоан Кървавия успя да го спре с набързо изкопани ровове и че тогава Витигес реши да го сломи с глад.

Положението в Ариминий скоро стана по-критично, отколкото предполагаше Велизарий. А не можеше и да се притече на помощ на своя непокорен помощник, тъй като бе изпратил значителна част от войските си заедно с флотата в Северна Италия да завземат Павия и Медиолан. Освен това трябваше първо да се справи с укрепените градове Тудер и Клузиум, намиращи се между него и Ариминий. Ала вестта, че Витигес е обсадил Ариминий, го разтревожи силно и оставяйки в Рим само местните набори, той потегли на север, за да помогне на Йоан. Тудер и Клузиум се предадоха само като чуха името му. Велизарий изпрати тамошните гарнизони под охрана в Неапол и в Сицилия и продължи напред. Но сега той разполагаше всичко на всичко с по-малко от три хиляди човека, докато крал Витигес бе получил нови подкрепления от Далмация и войската му възлизаше на сто хиляди души.

За щастие писмото на господарката до Теодора бе дало най-после резултат. До нас стигна радостната вест, че допълнителни подкрепления от седем хиляди души са пристигнали във Фирмум Пиценум — град на източния бряг в областта Пиценум. И военачалникът на тази армия бе не някой друг, а евнухът шамбелан Нарзес! „О — каза, смеейки се, господарката Антонина на Велизарий, — радвам се, че се отнесох съчувствено към военните му амбиции по време на съвместното ни пътуване за Дара. Вярвам, че въпреки възрастта си той ще се окаже способен пълководец. Стига да се научи на малко повече скромност. Но в двора Нарзес е свикнал да получава заповеди само от императорската двойка, така че ние двамата трябва да бъдем по-тактични с него.“

Хилдигер се присъедини към нас в Клузиум и ние продължихме похода през Италия, докато не зърнахме Адриатическо море. При Фирмум (този град е на един ден път от Ауксимум) се срещнахме с Нарзес, когото Велизарий и господарката приветствуваха най-радушно. Но видът на Нарзес предизвика голямо веселие сред домашните слуги. Това, че е дребен като джудже, трътлест, кривоглед и с изкривена уста, не изглеждаше много смешно, когато се носеше по коридорите на двореца с вечния куп документи в ръка, облечен с униформата си от бяла и червена коприна и с почетната златна верига на врата. Но да се види как Нарзес, който отдавна бе минал шейсетте, се перчи с най-модни бойни доспехи (инкрустирани с риби, кръстове и други християнски символи), издокаран със златовезано пурпурно наметало и шлем с грамадно щраусово перо, с дълъг меч на кръста, който се влачеше по земята и непрекъснато се мотаеше в краката му и го препъваше — тази гледка, кълна ви се, би извикала усмивка дори у човек, умиращ от холера. Господарката едва успяваше сама да запази сериозна физиономия, но ни предупреди да внимаваме в никакъв случай да не засегнем чувствителния Нарзес, защото той бил довереник на императора и можел, според желанието си, както много да помогне, така също и много да навреди на каузата на Велизарий, а неговата кауза бе и наша. Заедно с Нарзес пристигна и Юстин — син на Герман, племенника на императора.

Крал Витигес бе пратил двайсет и пет хилядна войска да подсили гарнизона в Ауксимум и сега тя преграждаше пътя ни към Ариминий. Незабавно бе свикан военен съвет, на който Велизарий подкани присъствуващите военачалници да изкажат своите мнения, като се започне от по-младшите. Първи говориха Валериан и Хилдигер; според тях, тъй като Йоан Кървавия бил нарушил два пъти дадените му заповеди — когато задминал Ауксимум, без да го е превзел, и когато не се изтеглил от Ариминий въпреки полученото нареждане, — той трябвало да бъде оставен да се справя както може. Да тръгнем да го спасяваме, като заобиколим Ауксимум, означавало да изложим на смъртна опасност цялата армия заради две хиляди души. Между готския гарнизон в Ауксимум и обсадната армия на Витигес при Ариминий щели сме да попаднем като между чук и наковалня. Бесас се съгласи с тях и добави благочестиво, че алчността на Йоан Кървавия заслужава подобаващо Божие наказание. Тук обаче се намеси Нарзес и подчерта (сякаш Велизарий се бе вече съгласил да последва техния съвет), че неподчинението на Йоан Кървавия не можело да оправдае осъждането на поставените под негова команда храбри войници на смърт или робство.

— Това би означавало всъщност — продължи той — да навредиш на самия себе си и на василевса. Може да ми се присмиваш, че не съм нищо повече от теоретик на военното изкуство, но няма никога да се съглася с план на действие, който е готов да пожертвува Ариминий за лично отмъщение.

Велизарий вдигна вежди при това избухване.

— Достопочтени шамбелане — отвърна той, — не е ли по-милосърдно да осъдим една простъпка едва когато тя бъде извършена?!

И тъкмо се готвеше да изложи своето мнение какво трябва да се направи, когато съветът бе прекъснат от току-що пристигналото съобщение на Йоан Кървавия, което един храбър исаврийски воин бе успял да промъкне през линията на готите. То гласеше, че Ариминий може да издържи най-много още седем дни, след което гладът щял да го принуди да се предаде.

Едва сега Велизарий изрази своето становище, а именно, че обсадата на Ауксимум трябва да се задържи с помощта на немногобройни сили — не повече от хиляда души, — разположени на двайсет мили от града, а всички останали трябва час по-скоро да се притекат на помощ на Йоан и неговите хора. Единствената надежда да заставим Витигес да вдигне обсадата е да го заблудим по отношение на нашата численост, затова трябва да разделим армията на три колони и да потеглим незабавно за Ариминий. Едната колона, предвождана от пристигналия неотдавна Мартин, трябва да тръгне нагоре по брега, съпровождана от флотата под командата на Хилдигер. Нарзес и Велизарий, заедно с преобладаващата част от конницата, ще поемат пътя по билото на Апенините навътре в страната. Този план бе посрещнат с всеобщо одобрение; потеглихме още същата сутрин. Господарката тръгна на кон с Велизарий и Нарзес, а аз я следвах, яхнал муле. Преходът бе много труден; особено ни измъчваше жегата — бе юли месец и от скалите и пиниите не долиташе никакъв полъх на вятър. Планинските селца по пътя ни бяха населени с изпаднали, полугладни диваци, които не само не бяха християни, но не бяха приели дори вярата в олимпийските богове и продължаваха да се кланят на мрачните си туземски божества. Долините обаче гъмжаха от дивеч и нашите съгледвачи се наловуваха на воля. Един от тях застреля дори мечка — мислехме, че това животно е изчезнало в Италия още по времето на император Август. На петия ден, след като бяхме изминали двеста мили, хранейки се главно с войнишки сухар и солено свинско, пристигнахме в Сарсина, която се намира само на един ден път западно от Ауксимум. Тук нашите съгледвачи се натъкнаха внезапно на един продоволствен отряд на готите и го прогониха, нанасяйки му немалко загуби. Велизарий, който водеше колоната, можеше лесно да ги излови всичките, но предпочете да ги остави да избягат и да разпространят тревожната вест за настъплението ни.

Крал Витигес, получил силно преувеличена представа за нашата численост от бегълците, очаквал, че ще се спуснем по долината на Рубикон и ще го нападнем от северозапад. Но следващата вечер видял на запад далечните отблясъци на нашите лагерни огньове, които нямали чет: всеки войник получил нареждане да запали по един огън и да го поддържа цяла нощ, без да жали дървата. На югоизток проблясвали огньовете на друга огромна, както му се струвало, армия — това била колоната на Мартин. А при пукването на зората цялото море било покрито с кораби; въоръжени галери се приближавали заплашително към пристанището. Изпаднали в паника, готите напуснали своя лагер. Никой не слушал заповедите, обхванат от една-единствена мисъл — как да стигне пръв до Емилиевия път и до Равена. Ако Йоан Кървавия е бил в състояние да ги нападне в този момент, сигурно е щял да удържи решителна победа, но хората му били толкова отслабнали от глад, че не могли да се качат на конете си, които също били само кожа и кости, тъй като в Ариминий нямало почти никаква паша.

Хилдигер слязъл на брега с един отряд моряци и завзел неприятелския лагер, където намерил немалко съкровища и петстотин тежко ранени готи. Велизарий пристигна чак по пладне. Буйният и неразумен Улиарис, който бе пътувал с Хилдигер, казал на Йоан, че Велизарий, ядосан от неговото неподчинение, бил отправил много груби упреци към Нарзес, задето настоявал да се тръгне незабавно към Ариминий. Улиарис искал само да се пошегува, но Йоан Кървавия приел думите му сериозно, като изречени от устата на един от най-старите приятели на Велизарий, и се разгневил страшно.

Велизарий го поздрави малко сдържано, но като видя колко бледо и изпито е лицето му, каза само:

— Дължиш голяма благодарност на Хилдигер, достопочтени Йоане!

А Йоан Кървавия отвърна кисело:

— Не на него, а по-скоро на Нарзес.

Той поздрави и се обърна кръгом, без да каже нито дума повече.

Що се отнася до съкровището, което Йоан Кървавия бе струпал за себе си в Ариминий, Велизарий го раздели по равно между всички войници, служили под негова команда до пристигането на Нарзес. Това разгневи Йоан още повече. Той отишъл при Нарзес, когото познаваше още от времето, когато беше началник на придворните церемониалмайстори, и му се оплакал, че Велизарий се е отнесъл крайно непочтено с него. Нарзес изразил съчувствие и двамата станаха близки приятели, съюзявайки се срещу Велизарий. Нарзес смяташе, че е унизително за един дългогодишен, опитен държавник, при това пръв довереник на императора, да получава заповеди от обикновен военачалник, който на всичко отгоре е два пъти по-млад от него. Решил бе, че след като се е отказал от спокойната си и влиятелна длъжност в двореца, трябва за награда да му се даде възможност да сподели славата от успешната кампания на Велизарий. С други думи, че трябва да сподели военното командуване с него. Йоан Кървавия бе изтъкнал, че почти всички войници на Велизарий са разположени на гарнизон в различни градове на Италия и Сицилия — двеста души тук, петстотин там, хиляда другаде — и че по този начин наличната му армия е сведена до две хиляди меча, докато под командата на Нарзес и на Йоан се намираха пет пъти повече хора.

След освобождаването на Ариминий Велизарий реши, че може вече да нападне Ауксимум, ала Нарзес се противопостави на този, а и на всеки друг негов замисъл, опитвайки се да го застави или да сподели властта си, или да се откаже изобщо от нея. Така бе изгубено ценно време, още повече, че пристигащите вести от други части на Италия бяха крайно обезпокоителни и изискваха незабавни действия. Накрая по предложение на господарката Велизарий свика военен съвет и се обърна открито към военачалниците.

— Много съжалявам, уважаеми и достопочтени събратя — каза той, — че между вас и мен съществуват разногласия относно начина, по който следва да се води тази война. Повечето от вас, изглежда, са с впечатлението, че готите са вече окончателно сразени. Това е много далеч от истината. Крал Витигес държи в Равена шейсет хиляди души, още почти трийсет хиляди се намират зад стените на Ауксимум, а оттук до Рим има и други укрепени градове със силни готски гарнизони. Витигес е изпратил една значителна военна част под предводителството на своя племенник Урия срещу нашия малък гарнизон в Медиолан и Лигурия е отново негова. И което е още по-лошо, голяма войска от франки или по-точно от бургунди, верни съюзници на франките, е пресякла неотдавна Лигурийските Алпи и съгласно пристигащите съобщения се присъединява към същия този Урия. Не един път се опитвах да ви убедя да последвате добре обмисления ми съвет — да потеглим към Ауксимум час по-скоро, като същевременно обезвредим Равена с един неголям отряд и изпратим значителни подкрепления за Медиолан. Вие само се мръщехте на тези мои планове. Дойде време да наложа властта си, като ги превърна в категорични заповеди.

Известно време всички мълчаха. Тогава заговори Нарзес.

— Едва ли е много разумно да разделяме силите си по този начин, сияйни Велизарий — каза той. — Най-добрата стратегия би била да потеглим на север покрай Равена и да завземем целия венециански бряг, като с това отвлечем Урия от Медиолан и същевременно блокираме Равена по суша и море. Да нападнем Ауксимум означава напразна загуба на сили, тъй като Ауксимум ще падне, щом влезем в Равена. Но ти си свободен да отведеш собствените си хора в Медиолан, Ауксимум, на луната или където ти хрумне. Аз лично възнамерявам да следвам изложения от мен план с войниците, които доведох със себе си.

— А гарнизона ни в Медиолан, достопочтени шамбелане? — попита Велизарий. — Какво ще стане с него?

— Ще трябва да се спасява както може — отвърна Нарзес. — Точно както щеше да бъде принуден да постъпи Йоан Кървавия в Ариминий, ако не беше моята настойчивост.

Велизарий овладя надигащото се в гърдите му възмущение.

— Сияйни Нарзес — каза той спокойно, — ти се самозабравяш, а забравяш и истината.

При тези думи той се обърна към своя секретар Прокопий:

— Къде е документът, който императорът ми изпрати неотдавна?

Прокопий намери документа. Юстиниан го бе подписал без знанието на Нарзес под натиск от страна на Теодора. Велизарий започна да чете с тихия си, спокоен глас:

— „Днес ние изпращаме нашия шамбелан, достопочтения Нарзес, в Пиценум с някои наши поделения. Той обаче ще може да се разпорежда с нашите войски в Италия само в рамките на изрично дадените му от сияйния Велизарий пълномощия, в чиито ръце е била досега и трябва да остане занапред върховната власт, упражнявана от наше име. Дълг на всички военачалници на служба в Западната империя е да се подчиняват безпрекословно на Велизарий за всеобщото благо на нашата държава.“

Грозното лице на Нарзес погрозня още повече по време на четенето. Когато Велизарий свърши, той грабна писмото от ръцете му и започна да го препрочита, надявайки се по някакъв начин да извърти смисъла му. Неговият остър ум бе закален от дълги години на дребни интриги, така че не му беше трудно да намери слабо място в подбора на думите.

— Ето! — извика победоносно той, сочейки последните думи. — Ние трябва наистина да ти се подчиняваме безпрекословно, но само за всеобщото благо на държавата на негово пресветло величество! Сияйни Велизарий, твоят военен план е крайно рискован и не допринася нищо за всеобщото благо. Аз във всеки случай не се чувствувам обвързан от този документ да ти се подчинявам. А ти, достопочтени Йоане?

— Аз също мисля — отговори Йоан Кървавия, — че изпращането на нови части в Медиолан и нападението на Ауксимум с намалени сили е крайно рисковано, особено като държим сметка за присъствието на Витигес в Равена.

Хилдигер възкликна възмутен:

— Докато оставаме господари на морето, крал Витигес не може да мръдне от Равена! Единственият път минава през мочурището и хиляда души са напълно достатъчни да го преградят. Аз подкрепям сияйния Велизарий.

Но в крайна сметка групата на Нарзес взе връх.

Тогава господарката Антонина се обърна гневно към Нарзес и му каза:

— Нейно величество пресветлата императрица Теодора ще нареди да бъдеш бичуван за днешната ти постъпка, когато се завърнеш в Константинопол, скопецо… ако изобщо имаш щастието да се върнеш здрав и читав!

Глава седемнадесета
Отказаната корона

Велизарий писа на императора, съобщавайки му сухо за Нарзесовите „лоялни задръжки“ по отношение на дадената от него оценка на военното положение. Той помоли за ново потвърждение на пълномощията си като върховен главнокомандуващ на войските в Италия. Господарката Антонина от своя страна писа на Теодора, като си послужи с не чак дотам дипломатичен език, за да окачестви непочтеното поведение на Нарзес. Отговор от Юстиниан все не идваше.

Междувременно Велизарий запази търпение и дори успя да убеди Нарзес да участвува в обсадата на Урбинум. Този град е изграден на стръмен склон и има само един подстъп откъм долината — на север, където за сметка на това стената е по-висока. Готският гарнизон, сигурен в устойчивостта на своите стени и в натъпканите си житници, отхвърли подканата да се предаде. Велизарий трябваше да превземе града чрез форсирано нападение или чрез военна хитрост. Външен водопровод нямаше, тъй като жителите се снабдяваха с вода от един непресъхващ извор в самия град. Оставаше му само да се опита да направи пробив в защитните стени. За тази цел нареди да се построи подвижна покрита галерия, като надзираваше работата лично. Галерията се състоеше от редица навеси на колела, всеки от които представляваше яка дървена рама, покрита с ракитов плет (с такъв плет овчарите ограждат своите кошари) и необработени кожи. Цялата тази конструкция трябваше да бъде придвижена към северната част на стената, където голям брой войници с кирки и лопати щяха да започнат да я подкопават, надеждно защитени от това прикритие. Обикновено галерията се прави осем стъпки висока, но Велизарий увеличи височината на опорите с още три стъпки, така че да има достатъчно място за втори покрив, което щеше да направи защитата по-сигурна. Покривът се прави силно наклонен, за да може попадналите върху него камъни да отскачат, без да причинят вреда, а кожите се поддържат непрекъснато влажни, за да не могат да бъдат подпалени. Велизарий включи в галерията половин дузина стенобитни машини.

Стените на Урбинум бяха много здрави, а почвата — много скалиста, затова нямаше ров. Нарзес и Йоан Кървавия бяха загубили вече търпение; Йоан се кълнеше, че крепостта е непревзимаема — нали той самият се бе опитал безуспешно да сломи съпротивата й на път за Ариминий, когато тя се защищаваше само от шепа хора! Така на десетия ден от обсадата те оттеглиха своите войски, без да кажат на Велизарий къде отиват. Нарзес се запъти към Ариминий, а Йоан Кървавия предприе серия набези по крайбрежието отвъд Равена с цел лично обогатяване, тъй като в цялата североизточна територия на Емилия и Венеция нямаше нито една крепост, в която готите биха могли да се оттеглят в безопасност заедно със своите съкровища.

Велизарий остана да продължи обсадата на Урбинум с хиляда и осемстотин души. Двехилядният готски гарнизон разбра какво става и войниците започнаха да му подвикват и да му се присмиват. Скоро обаче галерията бе доближена до стената, докато най-добрите стрелци, качени на скеле зад надеждно прикритие, поваляха един след друг стражите по бойниците.

Макар и да не жалеха сили, на третия ден копачите още не бяха стигнали до основите на стената, а удрящите в унисон тарани не оставяха никакви забележими следи върху нея. Накрая готите успяха да бутнат цял един зъбер от стената върху покрива на галерията. Той го проби, но не уби никого, понеже стрелците от скелето предупредиха навреме копачите. Велизарий прецени, че ще му бъдат необходими най-малко два месеца, за да срине стената, и не скри това от останалите му верни командири. Можете да си представите тогава неговата изненада, а и нашата, когато на четвъртия ден след като се бяха държали необичайно тихо през предишните два дни, готите от вражеския гарнизон се появиха между зъберите на крепостта с вдигнати ръце в знак, че се предават! По пладне Велизарий и техният командир се споразумяха по условията на капитулацията и Урбинум беше наш.

Станалото трябва да се припише на една щастлива случайност, но Велизарий напълно я заслужаваше при стеклите се обстоятелства. Нарзес едва ли би се съгласил с това. И наистина, когато вестта за нашата победа стигнала до Ариминий, той бил обхванат от такава завист, че дни наред не сядал на общата трапеза от страх да не издаде истинските си чувства и по този начин да се покаже нелоялен към императора. Между другото Нарзес носеше винаги със себе си в позлатено ковчеже една стъклена статуйка на Дева Мария, към която прибягваше преди да предприеме някоя важна стъпка. Често пъти казваше на приближените си: „Света Богородица ме предупреди да не обръщам внимание на предложения от тебе план“ или: „Света Богородица е съгласна с мен, че изложеният от мен замисъл е съвсем правилен.“ В този случай светата Дева не му бе подшушнала нищо. А спокойно би могла да го уведоми, че изворът в Урбинум изведнъж ще секне и гарнизонът ще се предаде от жажда, с което щеше да му спести изпадането в това глупаво положение.

Всъщност, докато копаел обичайния ров около своя стан, Нарзес случайно се натъкнал на воден извор и по съвет на Йоан Кървавия уловил бликналата вода в улеи за напояване на конете, както някога бе постъпил самият Велизарий в Капудия. Отвеждането на изворната вода се бе оказало най-неочаквано причина за секването на градския извор. Иронията бе там, че именно на Нарзес се падаше заслугата за превземането на Урбинум, но той изобщо не разбра това! Като върнахме водата в старото й русло, ние отново утолихме жаждата в Урбинум. Тайната бе поверена единствено на мен и на още двама домашни слуги, по занаят зидари, които ме придружиха до изоставения лагер и направиха необходимото под мое ръководство. Имахме заповед да скрием отново извора под голяма купчина камъни, защото някой ден можеше да се наложи Велизарий да защищава Урбинум от вражески атаки.

Сетих се пак за девиза „Бедност и търпение“, изписан на тасчето на Свети Вартимей, което Юстиниан бе подарил на Велизарий, а Велизарий от своя страна зае на монасите. Нашите сили бяха намалени още повече поради необходимостта да изпратим Мартин начело на хиляда души да освободи Медиолан. Велизарий, неизменно придружаван от господарката Антонина, обсади Волзиний Ветерес, разчитайки единствено на осемстотинте обучени войници, които му бяха останали, и на известен брой италийски новобранци. Градът се намираше много близо до Рим и не биваше да се оставя в ръцете на готите.

Мартин не беше герой. Когато стигнал до десния бряг на река Падус, той се уплашил да мине оттатък с една тъй малочислена армия срещу предвожданите от Урия бургунди и готи, наброяващи не по-малко от седемдесет хиляди души. Улиарис, който беше заедно с Мартин и командуваше половин ескадрон от личната конница, се съгласил с него, че рискът е неприемливо голям. Префектът на Медиолан изпратил при Мартин вестоносец (пратеникът се промъкнал предрешен през линията на готите и преплувал реката) с молба за незабавни подкрепления. Медиолан, град с триста хиляди жители — най-красивият и процъфтяващ в Италия след Рим, — бе изправен пред гладна смърт. „Доведени сме до положението да ядем кучета, плъхове, мишки и съсели; съобщава се дори за няколко случая на канибализъм.“

Мартин започнал да извърта — нямал лодки, с които да превози припасите по реката. Задължил се обаче да вдигне обсадата до три седмици, ако градът издържи дотогава. На свой ред изпроводил пратеник до Велизарий, като му наредил да препуска денонощно. Велизарий бе замолен да му прати Йоан Кървавия от Емилия, на запад по долината на река Падус. „С помощта на Йоан — пишеше Мартин — ще успеем може би да спасим Медиолан.“

Тогава Велизарий изпрати бързо съобщение до Йоан Кървавия, в което го информираше за бедственото положение на медиоланци и му заповядваше да се присъедини към Мартин и заедно да освободят града.

Йоан Кървавия отговори с категоричен отказ — приемал заповеди единствено от Нарзес. Накрая цинично добавяше: „Значи миланци ядат съсели? Чел съм в «Естествената история» на знаменития Плиний[1], че цензорът Катон забранил на древните римляни да се хранят с тези малки твари, понеже те били прекалено изтънчен деликатес за една трапеза.“

Накрая Велизарий писа до Нарзес в Ариминий, напомняйки му, че корпусите на една армия са като частите на човешкото тяло и трябва да бъдат ръководени единствено от главата. „Бих вдигнал обсадата на Волзиний Ветерес и бих потеглил бързо за Медиолан с осемстотинте си конници, ако не трябваше да остана около Рим — не мога да поверя отбраната на този град само на римските новобранци. А и един бърз преход от триста мили през Етрурия би се оказал при това лошо време гибелен за моите коне. Заклевам те в името на всевишния, прати твоя приятел Йоан и Юстин, племенника на нашия повелител императора, с колкото може повече хора на помощ на Медиолан. Или иди ти сам, и се покрий със слава!“

Умолителният тон на писмото склони Нарзес да даде на Йоан Кървавия нужното нареждане, но вече беше късно. Пресметнете сами. Пратеникът на Мартин трябваше да измине триста мили от Падус до Волзиний Ветерес; пратеникът на Велизарий — други триста мили, преди да пристигне при намиращия се в Патавиум Йоан; пратеникът на Йоан Кървавия до Велизарий — също триста мили, при това без много да бърза; и накрая пратеникът на Велизарий до Нарзес в Ариминий — почти още двеста мили. Имаше и допълнително забавяне, причинено от един необичаен за това годишно време маларичен пристъп на Йоан. Когато се бе съвзел от него и беше готов да потегли за Медиолан с четири хиляди конници и натоварени на волски каруци лодки за преминаване през Падус, градът бе вече паднал. Започваше лето господне 539-то, годината на опашатата комета.

Животът на хилядата войници от Велизариевия гарнизон в Медиолан бе пощаден от готите и бургундите при тяхното влизане в града, но по заповед на Урия всички градски жители от мъжки пол, с изключение на невръстните деца, били изклани пред самите олтари на църквите, в които потърсили убежище — общо сто хиляди души. Войниците се гаврели несмущавани с жените и всички, от които можело да има някаква полза, били взети за робини, като първи получили правото да избират бургундите — в знак на признание за техния принос. Старите, грозните и недъгавите били оставени да мрат от глад. Всички деца били отведени от готите. Укрепленията на Медиолан били срутени, а църквите — изравнени със земята: православните църкви — от арианите готи, а арианските — от православните бургунди. Лумналите огромни пожари се разпространили безпрепятствено и половината град бил унищожен от огъня.

Мартин и Улиарис се завърнаха във Волзиний Ветерес. Когато научи за съдбата на Медиолан, Велизарий бе тъй дълбоко потресен, че не пожела да ги приеме, и до края на кампанията не проговори нито дума на Улиарис, ако не се смятат дадените му заповеди. Според него Улиарис би трябвало да защити с нещо честта на личната конница — можел поне да нападне съобщителните връзки на готите.

Най-после пристигна дългоочакваното послание от император Юстиниан. Той викаше обратно Нарзес, тъй като не можел повече да се лишава от неговите услуги като дворцов шамбелан, и потвърждаваше назначението на Велизарий за върховен главнокомандуващ на войските в Италия, подчинен единствено на василевса. Юстиниан не порица Нарзес дори след като научи за клането в Медиолан, което Нарзес можеше да предотврати, и продължи да се отнася много благосклонно към него. Нарзес отведе със себе си от Италия хиляда души войници, които бе завербувал там. На всичко отгоре заминаването му послужи като претекст за разбунтуване на двете хиляди херулски конници, намиращи се под негова пряка команда. Те отказаха да получават заповеди от Велизарий и се отправиха към Лигурия, като плячкосваха всичко по пътя си. Там те сключиха мирен договор с Урия, по силата на който му предадоха всичките си роби и част от плячката, а в замяна получиха за обработване плодородни земи около езерото Комум. Но поради една внезапна промяна на настроението, на каквато тези варвари са податливи не по-малко от коя да е градска тълпа, те се разкаяха и се върнаха чак в Константинопол през Македония с надеждата да получат прошка от императора чрез застъпничеството на Нарзес. (Нарзес не ги разочарова.)

Така Велизарий си запази наистина върховното командуване, но над една действуваща войска, възлизаща на не повече от шест хиляди обучени бойци. Той обаче повика обратно гарнизоните, оставени в Сицилия и Южна Италия, замествайки ги с римски набори, а още преди това бе обучил криво-ляво и немалко италийски селяни, така че разполагаше общо с двайсет и пет хиляди човека. Пет хиляди начело с Юстин изпрати да обсадят Фезуле. Три хиляди начело с Йоан Кървавия, заедно с още три хиляди под командата на един друг Йоан, наречен Епикурееца, бяха пратени по долината на Падус със задачата да осуетят всеки опит от страна на Урия да се присъедини към Витигес в Равена. Самият Велизарий обсади с единайсет хиляди души Ауксимум, главния град на Пиценум.

Тук границите на моя разказ отново се разширяват. На запад те пресичат река Рона в Галия, на изток — Ефрат, на север — Дунава и на юг — африканските пустини. Крал Витигес бе все още в Равена. Гарнизонът в Ауксимум поискал сега подкрепления, но той отговорил с празни уверения, че Бог бил на страната на готите. Не се осмеляваше да изведе войските си извън града, понеже нашите предни пехотни постове охраняваха пътя през мочурищата, скрити зад солидни защитни заграждения. Ариминий също бе в наши ръце и оттам спешно можеха да бъдат извикани чрез запалване на сигнални огньове конни подкрепления, ако готите на Витигес направеха опит да нападнат загражденията. Обратният път на Урия от Медиолан бе преграден от хората на Йоан Кървавия и Йоан Епикурееца, а бургундските му съюзници се бяха върнали у дома си. Витигес се чувствуваше като звяр в капан.

Тогава един стар търговец от голямата сирийска колония в Равена отишъл при него и му казал:

— Как император Юстиниан можа да отдели войска за покоряването на Африка и на толкова много твои владения? Без съмнение защото първо купи мир с персите и така стана възможно да изпрати Велизарий, военачалника на Източната армия, да действува тук на Запад. Ако само убедиш великия персийски цар да премине Ефрат с многобройна войска, Велизарий скоро ще бъде върнат на изток, за да се оправи с новата заплаха. Защото императорът не разполага с друг толкова способен пълководец и е принуден да го мести нагоре-надолу из владенията си като совалка по тъкачен стан. Кралю, изпроводи пратеници при великия цар и други — при Тевдеберт, краля на франките. Нека тези посланици предадат на всеки от двамата монарси, че другият е обещал да предприеме широко нападение по съответната граница на Ромейската империя.

— Но как би могъл някой готски пратеник да премине необезпокояван през цялата Източна империя? — запитал Витигес. — Хората на василевса непременно ще заловят моите посланици. А и никой от нас не говори персийски език.

Сириецът отвърнал:

— Прати свещеници. Те няма да събудят подозрение. Нека бъдат придружени от сирийци — те пътуват навсякъде, знаят всички езици и имат приятели във всяка страна.

Витигес одобрил неговата идея. Намерили се свещеници доброволци и водачи сирийци, а духовникът, заминаващ за Персия, приел временно епископски сан за по-голяма сигурност. Двете пратеничества отплавали едновременно с два малки кораба, възползувайки се от прилива през първата безлунна нощ, и успели да се измъкнат, незабелязани от нашата флотилия. В Равена има приливи и отливи, едно обикновено явление по бреговете на океана, но ненаблюдавано на друго място в Средиземно море. (Неотдавна бе установено, че приливите и отливите се причиняват от луната.) Само през определени часове корабите могат да минават през плитчините на ръкава и да влизат в пристанището; тъкмо това обстоятелство осигурява надеждна защита на Равена срещу нападение по море.

Един месец по-късно, след като премислил отново всичко, Витигес проводил още две пратеничества с подобен състав — при маврите в Африка и при лангобардите, германско племе, пристигнало неотдавна на отвъдния бряг по горното течение на Дунава, за да им предложат и те да нападнат заедно с персите и франките. И четирите пратеничества стигнали до своите местоназначения. С изключение на лангобардите всички останали отговорили: „Добре, ще ударим, и то скоро.“

Лангобардите отвърнали предпазливо: „Няма да предприемем нищо, докато не разберем, че войските на другите страни са потеглили, тъй като в момента продължаваме да бъдем верни съюзници на императора.“

Никой от нас не можеше да подозира, че крал Витигес ще прояви достатъчно разбиране на световната политика, за да предизвика размирици по далечните граници на нашата империя, понеже никой гот досега не бе замислял нещо подобно. Но той се намираше натясно и бе готов да приеме съвет дори от сирийците, които обикновено презираше като вероломни ориенталски еретици.

Годината напредваше, вече петата, откак стъпихме за пръв път в Сицилия. И Фезуле, и Ауксимум отказваха да се предадат. Готите имаха силни гарнизони, а и укрепленията бяха солидни, затова единствената ни надежда беше да превземем тези крепости с глад. Велизарий не допусна войската му да се демобилизира и да отслабне, за разлика от Витигес при обсадата на Рим. Напротив, той използува тези месеци за обучение на италийския набор и непрекъснато организираше военни упражнения. Направи възнаграждението им да съответствува на степента на владеене на оръжието и на другите бойни изкуства. Набра и нови поделения, начело на които застанаха хора от личната му конница — между тези изпитани воини имаше много траки и илири, чийто майчин диалект беше разновидност на латинския. Но новите набори не бяха много по-свестни от римските. Италийската земя, родила някога толкова герои, се бе изтощила в течение на столетията — италиецът няма никакво желание да се бие, въпреки кресливото си самохвалство. Велизарий съжаляваше, че не може да използува готските пленници, защото те бяха силни и храбри мъже, лесно поддаващи се на обучение. Вместо това готите биваха изпращани да се сражават за императора на изток и в Азия.

Във връзка с обсадата на Ауксимум ми идват наум малко случки, които си струва да бъдат разказани. Стари войници са ми казвали, че и с тях е така: събитията в началото на всяка кампания се запечатват неизгладимо в паметта, но когато годините на войната започнат да се точат една след друга, човек забелязва все по-малко неща и става по-безучастен, така че вниманието му може да бъде привлечено само от някое изключително произшествие.

Това лято се завързваха чести схватки по склона на хълма между градските стени на Ауксимум и нашия стан. Привечер готите се измъкваха да накосят трева за конете си и нашите постове ги нападаха. В лунните нощи боят бе особено ожесточен. Една сутрин, когато наша пехотна част настъпваше нагоре по хълма, готите най-ненадейно търкулнаха срещу нея множество колела на каруци с прикрепени към главините дълги ножове и сърпове. По щастлива случайност никой не бе ранен — готите бяха преценили погрешно посоката на склона и колелата възвиха към някаква горичка, откъдето ги събрахме. Пак на този хълм бях една сутрин с господарката, когато пред очите ми се разигра незабравима сцена. Няколко готи, предвождани от командира см, бяха излезли по склона и косяха трева посред бял ден, а един спешен, мавърски отряд ги дебнеше, пълзейки през един обрасъл овраг. Косачите обаче се оказаха само примамка, криеща засада; щом маврите изскочиха от дерето със силни викове из шубраците рипнаха да ги посрещнат други готи; в завързалия се ръкопашен бой паднаха много жертви и от двете страни. Командирът на косачите, който носеше разкошно украсена броня и шлем, бе убит от един мавъра с удар на късо копие в слабините му, тъй като бронята на конниците е уязвима на това място. Мавърът нададе тържествуващ вик, сграбчи трупа за русите коси и започна да го влачи. В този момент вражеско копие прониза и двата прасеца на мавъра няколко пръста над петите, точно както ловецът промушва пръчка през задните крака на убития заек, за да може по-лесно да го носи. Но мавърът не отпусна хватката си. Той запълзя бавно надолу, като свиваше и разпускаше тялото си подобно на гъсеница, продължавайки да влачи трупа след себе си. Господарката и аз видяхме със собствените си очи всичко това, скрити зад една ела. Тогава един от нашите тръбачи засвири тревога и нагоре по хълма препускаха на помощ група български хуни. Техният предводител грабна мавъра заедно с копието, стърчащо от прасците му, и го метна на коня зад себе си. Мавърът продължаваме да държи здрава трупа, който заудря шумно по земята, докато конят ги отвеждаше далеч от опасността.

Друг паметен случай беше боят при резервоара. Този резервоар се намираше на стръмния склон западно от Ауксимум, недалеч от стените. Той представляваше главният, но не и единствен водоизточник за гарнизона; подхранваше се от тънка струйка чиста вода и бе защитен със свод, който запазваше водата хладна. Готите пълнеха стомните си нощем, пазени от силна охрана. Петима исаври предложиха доброволно да го разрушат, ако им се осигурят необходимите длета, чукове и лостове от закалена стомана, както и съответната охрана по време на работа. На другия ден призори Велизарий събра цялата си войска и я разположи в кръг на определено разстояние около стената. Воините държаха в готовност високи стълби, сякаш предстоеше щурмуване. След тръбния сигнал за атака, с който искахме да отвлечем вниманието на готите, петимата исаври трябваше да се вмъкнат незабелязано в резервоара и да почнат да го рушат.

Врагът изчакваше търпеливо предполагаемото нападение и се въздържаше от стрелба, докато нашите хора не попаднеха в обхвата на лъковете му. Тръбите засвириха, нашите започнаха да викат и да стрелят, но стълбите бяха придвижени само на около триста крачки от резервоара. Готите се струпаха там да отблъснат атаката. Въпреки тази маневра исаврите не можеха да минат незабелязани, докато пълзяха нагоре по скалата и се промъкваха в резервоара. Готите разбраха, че са станали жертва на хитрост, и излязоха разгневени през съседната странична врата с явната цел да хванат петимата вредители. Велизарий веднага премина в контранастъпление и успя да ги задържи. Задачата му бе крайно тежка, понеже готите бяха по-многочислени, а и стръмният склон им даваше значително преимущество, но хората на Велизарий, ловки исаври и арменски планинци, обичаха този вид бой. Велизарий също бе слязъл от коня, облечен само с кожена дреха и въоръжен с две метателни копия и къса тежка сабя. Той непрестанно ги окуражаваше да продължават битката въпреки тежките загуби. Колкото по-дълго можеха петимата исаври да работят необезпокоявани в резервоара, толкова по-скоро щеше, по неговите сметки, да дойде краят на обсадата.

Готите отстъпиха към пладне. Велизарий се впусна да ги преследва, но един от стражите на съседната кула се прицели внимателно в него с копие. Той го метна и копието полетя право към целта. Велизарий не го видя, защото слънцето светеше в очите му от юг над самата стена. Животът му бе спасен от намиращия се редом с него копиеносец Унигат. Тъй като бе много по-нисък от господаря си, Унигат бе вече минал в сянката на стената и можа да види летящото копие. Той скочи напред и настрани и го прихвана. Дългото острие прониза китката му и сряза всички сухожилия на пръстите, така че ръката му остана завинаги саката. Той обаче каза: „За да спася господаря Велизарий, с радост бих подложил и гърдите си.“

Велизарий слезе лично в резервоара. Макар да удряха и блъскаха с всичка сила грамадните каменни блокове, исаврите не бяха успели да откъртят нито едно камъче. Древните са градили не за една година, не дори за цял живот, а завинаги. Блоковете бяха напасвани така добре един към друг, а междините изпълнени с такъв твърд хоросан, че резервоарът беше като издялан в самата скала. Имаше само един изход, който винаги бе отвращавал Велизарий: той замърси хубавата вода, хвърляйки в резервоара конска мърша, негасена вар и отровни билки. Готите, принудени вече да се хранят с треволяци, трябваше сега да разчитат на един-единствен кладенец зад стените на града и на дъждовна вода, събирана в каци от покривите. Годината обаче бе сушава и дъжд нямаше.

Фезуле бе сломен от глада през месец август и Велизарий показа пленените командири на гарнизона в Ауксимум с надеждата, че ще убеди и неговите защитници да се предадат. И най-после те наистина се предадоха, тъй като Велизарий им предложи великодушни условия. Обеща им да не ги заробва, ако се откажат от верността си към крал Витигес и се закълнат във вярност на император Юстиниан; трябваше също да отстъпят половината си имущество на нашите войници вместо плячка. Те и бездруго бяха сърдити на Витигес, задето ги бе изоставил на произвола на съдбата, макар че войските му все още бяха далеч по-многобройни от тези на Велизарий, чиито войнски добродетели им бяха съвсем по сърце. Всички изразиха желание да служат в личната конница и тъй като бяха отбрани мъже, Велизарий с готовност ги прие. Така и последната крепост южно от Равена отстъпи пред нашето оръжие.

Междувременно племенникът на крал Витигес, Урия, стануваше при Павия по горното течение на Падус — двамата Йоановци не му позволяваха да се притече на помощ на чичо си в Равена. Един юнски ден той получил добра вест: мисията при крал Тевдеберт се бе увенчала с успех и сто хиляди франки бяха преминали Алпите. Сега те му идваха на помощ през Лигурия. Тези франки са православни християни само по име и все още са запазили много от кръвожадните си древногермански обичаи. Имат и славата на най-вероломното племе в Европа. Те не са ездачи, за разлика от готите и вандалите, техни далечни родственици, ако не се брои това, че няколко конници с копия придружават всеки техен принц и че военният предводител на всяка област язди на кон в знак на отличие. Войската им е от пехотинци, много храбри и много недисциплинирани. Въоръжени са с широки мечове, щитове и всяващите ужас франциски. Това са двуостри брадви с къси дръжки, които при нападение хвърлят задружно по дадена команда. Ударът с такава брадва е в състояние да пробие всеки обикновен щит и да убие воина зад него.

Не след дълго силите на крал Тевдеберт стигнали укрепеното предмостие при река Падус недалеч от Павия, което се държеше от Урия, и готите ги приветствували най-сърдечно. Но щом първите колони на франките преминали необезпокоявани по моста, ужасно разочарование очаквало Урия. Франките нарушили строя и се втурнали след готските жени и деца. Уловените принесли в жертва като първа плячка от войната, хвърляйки ги с главата надолу в реката! Това бе древен обичай от предхристиянските им дни, но те му намерили и православно оправдание — като подобаващо наказание на тези ариански еретици, отричащи, че Иисус Христос е равен на своя всемогъщ Отец! Готите на Урия били така стъписани от тази страхотна гледка, че се втурнали да бягат като полудели към своя стан. Преследвани от свистящите брадви, те не се спрели да защищават лагера, а продължили да бягат в панически ужас към Равена. Десетки хиляди от тях минали през предните постове на Йоан Кървавия и стотици паднали, пронизани от стрели, докато бягали покрай неговия стан.

Тогава Йоан Кървавия събрал личната си охрана и препуснал към готския лагер, убеден, че Велизарий е пресякъл изненадващо Етрурия и че той именно е подгонил готите. Когато разбрал грешката си, пътят гъмжал от франки; той влязъл в ожесточен бой с тях и бил надвит. Йоан изоставил лагера заедно с цялата двугодишна плячка и отстъпил към Етрурия. Само с един удар крал Тевдеберт завладя цялата западна част на Лигурия.

Годината беше сушава, а и смутните времена бяха довели до спиране на земеделските работи в цяла Северна Италия. Малкото засято жито повехна, преди да изкласи, а запасите в житниците и хамбарите бяха отдавна иззети от войските на Витигес, от разбунтувалите се срещу него медиоланци или от херулите при тяхното нахлуване. Затова, когато привършиха провизиите, намерени в двата завзети стана, франките бяха принудени да ядат говеждо, сварено във водите на Падус, спаднали рязко тази година и заразени от многото трупове. Една армия, състояща се изцяло от пехота, има по-ограничени възможности за снабдяване от една конна армия, а и франките са големи гладници. Така те изпаднаха в крайно бедствено положение. През август бяха нападнати от дизентерия, която взе не по-малко от трийсет и пет хиляди жертви.

Велизарий писа на крал Тевдеберт, упреквайки го, че е постъпил вероломно със своя съюзник император Юстиниан; според него нападналият ги мор бил Божие наказание за това и за жестокото избиване на готските жени и деца. Тевдеберт не възрази и потегли обратно, но Западна Лигурия бе превърната в пустош и около петдесет хиляди италийски селяни загинаха от глад това лято.

Тази година маврите в Африка също бяха победени от Соломон, така че лангобардите предпочетоха да не се намесват, освен ако персите не нанесяха обещания удар, принуждавайки Юстиниан да изтегли цялата си западна армия, за да спаси Сирия и Мала Азия от неприятелско нашествие. По това време в друг пограничен район на империята се появи още един неканен гост — могъщото племе на българските хуни, обединено за пръв път от трийсет години насам под водачеството на един силен хан. Те успяха лесно да преминат Дунава в неговото долно течение. Години наред Юстиниан постепенно бе намалявал гарнизоните на крепостите по северните си граници, за да подсили войските на запад, и то без да набере нито един допълнителен отряд или ескадрон. Той бе допуснал и самите крепости да изпаднат в окаяно състояние, тъй като смяташе, че строежът на нови църкви ще му донесе повече слава, отколкото изкърпването на стари укрепления. Налага се да прекъсна тук разказа си за голямото хунско нашествие, за да опиша райското кътче, което Юстиниан изгради с цената на огромни разходи за Теодора и себе си на азиатския бряг на Мраморно море, недалеч от столицата, на мястото на един древен храм на Хера. Този вълшебен летен дворец, заобиколен от дървета, лози и цветя, бе незабавно признат за най-красивата жилищна постройка в света, както „Света София“ беше най-красивата култова сграда. Целият беше в мрамор и скъпоценни метали, а баните и колонадите затъмняваха със своя разкош дори самия Коринт от времето преди земетресението. Поради непостоянните течения в пролива Юстиниан построи два дълги вълнолома, като спусна в дълбоката вода безброй сандъци с баластра и така се образува един сигурен частен пристан. Това голямо начинание заслужава да бъде споменато не само защото означаваше непосилни допълнителни разходи за хазната, но и като крайна югоизточна точка на хунското нашествие.

И така, българите прегазиха целия Балкански полуостров чак до Коринтския провлак на юг, превземайки по пътя си не по-малко от трийсет и две крепости, както и целия диоцез Тракия до самия Константинопол, където успяха да пробият Дългата стена на Анастасий и бяха задържани едва при вътрешната стена, построена от император Теодосий и защищавана сега самопожертвователно от Нарзес. Някои от тях пресякоха Хелеспонт от Сест до Абидос и нахлуха в Мала Азия, където едва бяха отблъснати от портите на новия Юстинианов рай. Двеста хиляди пленници, петстотин хиляди убити, несметни съкровища, разрушаването на петдесет процъфтяващи града — такава бе цената, която Юстиниан трябваше да заплати на българите заради погрешните си икономии по отношение на войските и укрепленията. Нашествениците се завърнаха в своите земи необезпокоявани.

Велизарий събираше всичките си сили, за да приключи с обсадата на Равена. Една малка военна част на императора му се притече на помощ от Далмация. Но Равена е най-труднопревземаемият град в света поради своето географско положение. Великият Теодорих я бе обсаждал безуспешно в течение на три години — откъм сушата пътят му бе преграден от блатата, а откъм морето — от плитчините и укрепленията. Това, че накрая той все пак я превзе, представлява дипломатическа, а не военна победа. Много вероятно беше и на Велизарий да се наложи да чака три години. Крал Витигес разполагаше с големи запаси от жито, масло и вино в града, а по негово искане Урия му изпращаше допълнителни продоволствия от Мантуа по река Падус.

Но въпреки всичко това няколко седмици по-късно Витигес изпадна в крайно трудно положение по отношение на хранителните припаси. Първо, сушата бе така свила коритото на реката, че шлеповете с жито на Урия заседнаха в плитчините при устието на Падус и не можаха да продължат на юг по многобройните лагуни, които представляват водният път до Равена. Целият конвой бе заловен от Хилдигер, чиито постове в тази област бяха много дейни и бдителни. Вторият удар бе нанесен на Витигес в самата Равена от собствената му жена Матасунта. По време на една гръмотевична буря тя успя да подпали тайно двете най-големи житници в града. Пожарът бе отдаден на паднал гръм. Витигес стигна до заключението, че Бог го е намразил и затова го наказва така жестоко.

Кралят на франките Тевдеберт проводи пратеници до Витигес в Равена. Доколкото продължаваше да счита франките за свои съюзници, Велизарий ги пусна да минат през неговите линии, но само при условие, че се съгласят да бъдат придружени и от наши пратеници, които да чуят какво ще кажат франките на Витигес и на свой ред да изложат гледната точка на империята. Теодосий бе избран за пратеник на Велизарий и се справи много добре с възложената му задача.

Франкските посланици предложили нападателен и отбранителен съюз с готите, хвалейки се, че могат да изпратят половин милион души през Алпите и да погребат „гърците“ под планина от брадви. Те казали, че в замяна на своята услуга ще се задоволят да приемат не повече от половината Италия.

Тогава Теодосий изтъкнал, че франките са много ненадеждни съюзници, които приемат облаги едновременно от двете страни, но това не им пречи да воюват и с двете, че пехотните им пълчища нямат никаква надежда за победа срещу една дисциплинирана конница и че да предложиш на един франк половин хляб, означава да загубиш целия самун заедно с ножа и подноса. Ако крал Витигес сключи мир с императора, той ще запази поне част от рухналите си надежди. Готските посланици, изпратени в Константинопол по време на примирието към края на обсадата на Рим, бяха поискали условия, които не отговаряха нито на справедливостта, нито на реалното военно положение. Сега за Витигес би било много по-разумно да се предостави изцяло на милостта на императора, чието великодушие към победения неприятел е било вече доказано в случая с крал Гелимер и с много други видни лица от по-нисък ранг.

Крал Витигес изслушал внимателно Теодосий, отпратил франките и изпроводил нови пратеници в Константинопол. Докато ги чакаше да се завърнат, алпийските гарнизони на готите се предадоха на Велизарий, а придвижващата се на юг от Мантуа войска на Урия бе толкова намаляла поради масови дезертьорства, че той не беше вече в състояние да помогне на чичо си и пое назад към Комум.

Ние отседнахме на стан при Равена. Зимата наближаваше. Не се водеха сражения, но бдителността на нашите стражи и постове не бе отслабена. Нито една торба жито не бе допусната да влезе в Равена и нито един кораб не успя да пробие блокадата. През този период господарката поднови предишната си близост с Теодосий, за да внесе известно разнообразие в монотонното си ежедневие. Той имаше хубав глас, а се оказа, че има и дарба да съчинява музика. Двамата често пееха дуети, при това доста добре, като си пригласяха на лира и лютня. В една от песните на Теодосий се разказваше защо италийците трябва да обичат гърците: тази освободителна война наистина им бе донесла много блага — кланета, изнасилвания, палежи, поробване, глад, чума, човекоядство. Стиховете бяха толкова изискани, че никой не можеше да ги изтълкува като нелоялни. През целия този период Теодосий и господарката проявяваха похвална сдържаност един към друг.

Същото това лято зетят на Теодора, Ситас, който бе наследил Велизарий като главнокомандуващ на Източните армии, бе убит при случайна погранична схватка в Армения. Той беше единственият по-способен пълководец в тази част на империята и смъртта му била посрещната с ликуване от персите. Цар Хосроу решил да наруши Вечния мир идната пролет. Пратениците на Витигес го уверили посредством преводача сириец, че франките и маврите ще помогнат на готите, като нападнат от запад. Хосроу веднага им отговорил:

— Ако нанесем удар от изток, нашият царствен събрат Юстиниан ще изостави завоеванията си на запад и ще прати Велизарий с цялата му войска срещу нас. Защото Рим е доста далеч от неговата столица, докато Антиохия е близо. Това ще облагодетелствува вашите готи, но не и нас.

Пратениците не могли да намерят убедителен отговор, но преводачът се оказал на висотата на положението. Ще трябва сега да разкрия едно обстоятелство, за което научих едва когато този сирийски заговор назря, но което не бива да скривам от вас на това място, тъй като то ще засили може би интереса ви към предстоящия ми разказ — преводачът бил не някой друг, а моят предишен господар Барак! На частна аудиенция с великия цар, Барак възразил, че нямало защо да се страхува от Велизарий. Общоизвестна тайна е, казал му той, че Велизарий възнамерява да остане в Италия. През новата година той щял да се отрече от верността си към Юстиниан, да се провъзгласи за император на Западния свят и да се съюзи с готите и франките. Северна Африка също щяла да бъде част от неговите владения.

— Когато до нас стигне вестта, че Велизарий наистина се е провъзгласил за император, веднага ще навлезем в Сирия — казал Хосроу със задоволство.

Но Барак продължил:

— Царю на царете, нима не би отговаряло повече на твоето достойнство да удариш, без да чакаш Велизарий? Тогава приемането на короната от негова страна би изглеждало, предизвикано от твоето нахлуване в Сирия, а не обратното.

Този довод явно направил впечатление на Хосроу и като извикал отново готските пратеници, той им обещал да удовлетвори тяхната молба.

При връщането си в Италия клерикалните пратеници влязоха в Равена, заявявайки, че са били само на поклонение на Божи гроб, и предадоха на Витигес обнадеждващата новина. А Барак отишъл в Павия и разказал на Урия под формата на шега за хитрата лъжа, която измислил специално за Хосроу.

Юстиниан имаше доносници навсякъде, дори и в персийския двор, така че научил за това много преди Урия. Той повярвал, че Велизарий наистина се готви да му измени, и много се обезпокоил. Незабавно извикал Нарзес, Йоан Кападокиеца и Теодора за съвет.

— Това е обикновена сирийска измишльотина без всяко основание — казала Теодора. — След като предпочиташ да се заобикаляш с лъжци, измамници и мошеници в двора, нима отказваш да признаеш, че между твоите пълководци може все пак да съществува нещо такова като чест?

Нарзес обаче се намесил:

— Винаги съм подозирал това, твое величество. Ето защо отказах да се подчиня на Велизарий.

— Той замисля тази стъпка от много години — подкрепил Нарзес Йоан Кападокиеца. — Иначе защо щеше да предостави на твоя милост отговорността ти да приемеш или отхвърлиш мирните условия на Витигес по време на обсадата на Рим? Искал е, от една страна, да получи нови подкрепления под своите знамена и от друга, да злепостави твоя милост, така че, когато накрая се провъзгласи за император, неговата благост да изпъкне още повече на фона на твоята строгост.

— Новите италийски набори са още едно доказателство за неговите намерения — казал Нарзес.

— Той замисляше този бунт още преди шест години, докато беше в Картаген — добавил Йоан Кападокиеца, — когато Константин и неговите събратя написаха предупредително писмо до твоя светлост. Тогава Велизарий забави изпълнението на плановете си по стратегически съображения, защото смяташе, че докато Сицилия и Италия са в ръцете на готите, няма да е лесно да задържи Африка. Но сега, когато готите са тъй близо до поражението, амбициите му са се възродили.

Юстиниан запитал:

— Какво да правим, приятели? Посъветвайте ни. Безпокойството ни е голямо.

— Незабавно предложи на крал Витигес благоприятни условия, които той с радост ще приеме — отвърнал Нарзес. — Тогава Велизарий няма да посмее да се провъзгласи за император, понеже няма да бъде в състояние да надмине твоя милост по великодушие към готите. А що се отнася до нашите военачалници в Италия, те са уморени да воюват. Все им е едно какъв мир ще подпишеш с крал Витигес.

Йоан Кападокиеца го подкрепил:

— Позволи на крал Витигес да задържи половината от своите богатства и всичките си владения в Италия на север от Падус.

Теодора обаче казала:

— Направо съм изненадана, че при наличието на толкова много неверни приятели и открити врагове на изток, Велизарий не вземе наистина да направи онова, за което е несправедливо обвинен, че замислял да стори. Бонифаций бе заставен едно време да извърши предателство в Африка именно от подобни клевети в императорския двор. Така загубихме Африка.

Юстиниан отговорил с най-благ тон:

— Мила моя, не се меси в тази работа, много те молим. Нашето решение е взето.

И стана така, че от Константинопол пристигнаха пратеници с такива условия, които Витигес прие с най-голяма радост. Докато придружаваше пратениците до портите на Равена, Велизарий ги попита какви точно са предложенията, но те отговориха, че им било забранено да му кажат това засега. Когато излязоха отново навън и му показаха подписания от Витигес договор, който Велизарий трябваше само да узакони със своя подпис, той остана като гръмнат. Не намираше друго обяснение освен това, че василевсът е бил зле осведомен относно безнадеждното положение на готите. Отказа да подпише, докато не получи от Константинопол подпечатано писмено потвърждение.

Тогава Йоан Кървавия, Мартин, Йоан Епикурееца, Валериан и дори Бесас започнаха да го одумват зад гърба му, че ненужно протакал войната. Научавайки за това, Велизарий ги свика на съвет и ги помоли да кажат открито дали наистина смятат, че условията на договора са уместни.

Всички отвърнаха в един глас:

— Да, така смятаме. Не сме в състояние да превземем Равена и би било прекалено да искаме от войниците да останат на лагер край тези блата кой знае още колко години. Така или иначе, императорът очевидно е решил да сложи край на войната колкото може по-скоро.

— В такъв случай не искам да ви правя съучастници в една привидно нелоялна постъпка от моя страна — нежеланието ми да подпиша този договор. Както ви е добре известно, според устава неизпълнението на началническа заповед във военно време се наказва със смърт, а негова светлост императорът е мой върховен началник. Приканвам ви да изложите писмено току-що изразеното от вас становище.

Но Велизарий имаше същевременно и друга цел — ако успееше да принуди Витигес да подпише по-благоприятен за нас договор, този документ, носещ техните подписи, щеше да му послужи като доказателство пред Юстиниан за трудностите, които му създаваха неговите най-близки съратници. Защото той все още смяташе, че Юстиниан има доверие в него и го оставя да действува по свое усмотрение.

Те се съгласиха да подпишат.

Тогава се случи нещо много странно. Урия, от чиято глава не излизала мисълта за изобретателната лъжа, разказана от Барак на цар Хосроу, стигнал до заключението, че няма по-добро решение от това Велизарий наистина да се провъзгласи за император! Не съществуваше по-благороден и по-способен човек, а и за Италия би било фатално да бъде управлявана не от Рим или от Равена, а от далечния Константинопол — Африка бе вече почувствувала жестокото бреме на зависимостта. Ако Велизарий станеше император, готите щяха естествено да останат най-голямата военна сила, тъй като италийците ги биваше единствено за цивилни служби, а Велизарий щеше да ги научи на изкуството как се печелят войни. Урия изпратил тайно писмо в Равена до своята леля Матасунта, за която знаеше, че не обича чичо му Витигес; в него той я уверявал, че ако готските благородници в града поканят Велизарий да стане техен владетел, Урия поемал отговорност за намиращите се отвън. Тя свикала таен съвет, който гласувал по предложението на Урия и го одобрил с голямо мнозинство. Благородниците презираха Витигес и се възхищаваха от Велизарий, а и без това Равена не би могла да издържи още дълго поради изгарянето на житниците.

Така Велизарий получи тайна покана от съвета на готите да стане император на Запада. Техният пратеник бе последван не след дълго от вестоносец на самия Витигес, който бе научил за гласуването в съвета. Витигес заявяваше, че е напълно готов или да се откаже от престола, или да посрещне Велизарий с императорски почести и да се признае за негов васал.

Велизарий не каза на никого за това предложение, с изключение на господарката Антонина. Той извика възмутен:

— Как могат да ме вземат за предател на моя император? Какво съм направил, че да заслужа такова оскърбление?

Антонина се засмя и каза:

— Но и самият император споделя това мнение.

— Какво искаш да кажеш?

— Прочети това!

Писмото, което му даде да прочете, бе току-що получила от Теодора. В него императрицата описваше с горчивина срещата между Юстиниан, Нарзес, Йоан Кападокиеца и нея. Теодора бе много разгневена заради порицанието, отправено й така нетактично от Юстиниан в присъствието на двамата съветници, и явно бе написала писмото като един вид отмъщение. То завършваше горе-долу така: „Моя скъпа приятелко Антонина, ако все пак е вярно (макар и дълбоко да се съмнявам в това), че твоят съпруг замисля тази смела стъпка, недей от вярност към мен да го разубеждаваш. А ако никога не е мислил да я предприеме, убеди го да стори това. Защото той е единственият човек днес, който е в състояние да въдвори законност и ред в Италия и Африка и да допринесе за тяхното процъфтяване, а това е най-добрата защита на нашите западни граници. Нека само изпрати обратно източните войски, когато няма да има вече нужда от тях, и нека остане в мир с нас. Бъди моя царствена посестрима в Рим, мисли с нежност за мен, изпращай ми често новини за себе си и закриляй, заради миналите времена, сините на тамошния хиподром. Тогава ще продължа да те обичам както винаги досега. Ще ти обясня накратко: моят свещен съпруг завижда за победите на твоя благороден Велизарий. Не мога да обещая, че някой ден той няма да се отнесе крайно несправедливо към него. Ако твоят съпруг наруши верността си сега, това ще бъде една мъдра и добре обоснована постъпка, от която целият свят ще има голяма полза.“

Очите на Велизарий мятаха мълнии, когато хвърли писмото на Теодора върху живите въглени в мангала. Не каза нито дума, докато пергаментът не се превърна в пепел. Тогава рече:

— Верността на Велизарий струва за него повече от петдесет Италии и от сто Африки.

После свика помощниците си.

— Утре — съобщи им той — ще влезем в Равена с мир. Предупредете войниците си.

Всички облещиха очи. Присъствуваха и пратениците на Юстиниан.

— Какво, не сте ли доволни?

— О, господарю! Ами готите? Предават ли се?

— Как иначе щяхме да влезем!

Велизарий уверил насаме готските пратеници, че никой гражданин на Равена няма да бъде нито ограбен, нито заробен, и се заклел в това върху Евангелието. Но накрая им казал:

— Що се отнася до императорската титла, съгласете се да не я приемам на всеослушание, докато не вляза в града. Когато крал Витигес ми отдаде почит, това ще бъде знак за тръбачите да затръбят императорския салют.

На другия ден минахме по пътя през мочурището и завзехме града. Докато нашите войници вървяха в стегнат строй по улиците, готските жени ги гледаха от вратите и казваха на мъжете си, заплювайки ги в лицето:

— Толкова малобройни и такива нещастни дребосъци! А всеки път допускахте да ви побеждават.

А мъжете им отвръщаха:

— Не, побеждаваха ни не те! А онзи красив висок пълководец, който язди отпред на белочелия си дорест кон. На него се дължи всичко. Той ще бъде нашият нов владетел — най-мъдрият, най-благороден и най-храбър мъж, който някога е живял. Името му е Велизарий.

Велизарий прие капитулацията, но не и почестите на Витигес, и въпреки че готите очакваха всеки момент да се провъзгласи за император, той не даде знак за това. Но те нямаха нищо против да чакат, тъй като Велизарий удържа думата си да не поробва и да не ограбва жителите на Равена (конфискува само кралската съкровищница от името на императора) и защото докара няколко кораба с храна. Освен това той разреши на всички готи, притежаващи земя на юг от река Падус, да напуснат града и да се върнат да я обработват. Тази стъпка не криеше опасност, понеже във всички укрепени градове на юг имаше сега негови гарнизони.

През първите няколко дни Велизарий оставяше готите да вярват, че не след дълго ще приеме короната. Господарката Антонина се обнадежди и го запита:

— Е какво, взе ли мъдрото решение?

А той отвърна:

— Да, реших да остана верен на клетвата си към василевса. Щеше да бъде грешка, ако не бях използувал тази възможност да превзема вражеската столица, без да дам нито един убит.

Господарката Антонина бе толкова разгневена, задето той оставаше верен на клетва, дадена преди години на един негодник, че почти не му говореше. Теодосий също изглеждаше разочарован — може би защото тя му бе обещала да го направи префект на Рим, когато Велизарий стане император. Той казал на Антонина на четири очи:

— За да може Велизарий да запази клетвата си неопетнена, Италия ще трябва да загине.

— Как така да загине? — попитала тя.

А Теодосий отвърнал:

— Велизарий ще бъде отзован, а гибелта на страната ще бъде предизвикана от алчни бирници, несправедливи закони, глупави военачалници, своеволни стотници, метежи, бунтове, вражески набези. Почакай, и ще видиш!

[1] Обширно произведение на Гай Плиний Стари, включващо в себе си познания по история, география, зоология и т.н., написано в 37 книги. — Б.пр. ↑

Глава осемнадесета
Студено посрещане в родината

Равена е град на парадоксите. Тя е построена върху забити в една лагуна стълбове. Казват, че „в Равена жабите са много повече от хората, а комарите са по-многобройни дори от ангелите небесни“. Морето обаче отстъпва постепенно от брега, така че изграденото от император Август пристанище е сега овощна градина. Както казват, „ябълките растат по мачтите в пристанището на Равена“. На пет-шест стъпки под повърхността на почвата винаги има вода, което е крайно неудобно за строежи и погребения. От друга страна, тази вода е солена и жителите са принудени да събират дъждовна вода за пиене и готвене. Затова казват, че „тук мъртвите плуват, а живите ходят жадни; тук водата е застояла, а стените не устояват“. В Равена живее цяла колония от бивши сирийски търговци, всички много набожни, докато местните свещеници са продажни и склонни да нарушават каноническите норми. Както казват, „тук сирийците се отдават на молитви, а поповете — на лихварство“. Околностите не предлагат никакви възможности за лов и единствената позната игра е ръчната топка в баните, но поради влагата човек трябва да прави усилено физически упражнения, за да запази здравето си. Затова мнозина богати граждани се записват в гражданското опълчение и участвуват във военни упражнения и турнири, а командирите от гарнизона се включват, просто от скука, в литературни кръжоци и така стават по-начетени. Казват, че „тук книжниците си играят на войници, а войниците — на книжници“. Към тези многобройни парадокси сега се прибавяше още един — тук имаше един човек, който би могъл да стане владетел, ала не искаше, и друг, който много би желал да остане владетел, ала не можеше.

Парадоксално беше и откритието, че предишният ми господар Барак, голям познавач на реликвите, се е кланял благочестиво на една реликва от свети Виталий в местната църква, а както би потвърдил всеки историк, тази реликва не би могла да бъде истинска: намерих във въпросната църква окачен оброк в чест на чудотворното изцеление на Барак от камъни в жлъчката с помощта на тази реликва. Цял куп парадокси можеха да се посочат във връзка с Барак. Той дойде в Равена да иска богато възнаграждение от Велизарий, задето внушил на готите да му предложат да стане император на Запада. Ала Велизарий не само не го награди, но по мое искане го задържа във връзка с повдигнатото преди трийсет и три години обвинение във фалшификация и го изпрати под стража в Константинопол, където трябваше да бъде съден. В своето донесение по този въпрос обаче Велизарий не спомена нищо за ролята на Барак в заговора да бъде провъзгласен за император — той изпитваше такова отвращение към цялата тая работа, че предпочиташе да избягва всеки намек за нея. В Константинопол Барак си послужил с подкуп и бил освободен с чест. Днес, макар седемдесетгодишен вече, той след дълго прекъсване е отново надзирател на свещените реликви в Божи гроб. Доставя му голямо удоволствие да подновява следите от кръв по стълба на бичуването, да възстановява голготската гъба, почти напълно разкъсана от благочестивото рвение на поклонниците, или да открива в Йопа, заровени в един стар сандък по време на преследванията на император Нерон, огромно количество ранни християнски реликви от първостепенен интерес, и при това всички в много добро състояние.

За щастие напуснахме Равена преди сезона на комарите. Йоан Кървавия бе изпратил предупредително писмо до Юстиниан веднага щом научи, че готите са предложили короната на Велизарий. Юстиниан отзова незабавно Велизарий, като го поздрави топло за неоценимите му заслуги и намекна, че скоро ще бъде призован да действува на друго поле. Велизарий би предпочел да си уреди първо сметките с войската на Урия, сведена сега до някакви си хиляда човека, но не искаше да рискува да си навлече неодобрението на Юстиниан с още някоя постъпка на привидно неподчинение. Затова нареди на домашните си слуги да започнат да стягат багажа и да се приготвят за заминаване. Когато Урия научил за това в Павия, бил много изненадан и горчиво разочарован, тъй като вярвал, че Велизарий не се е отказал от намерението си да се провъзгласи за император. Накрая стигнал до заключението, че Велизарий, след като е направил преценка на силата на враждебните нему имперски части в сравнение с тази на готските войски, е сметнал една такава стъпка за прекалено рискована. Затова Урия склонил останалите благородници да изберат за крал на готите някой си Хилдибалд, племенник на вестготския крал на Испания. Той се надявал, че изгледите за военен съюз между готите в Италия и в Испания биха могли да наклонят везните и да подтикнат Велизарий да приеме короната. Хилдибалд обещал да отиде в Равена незабавно и да се поклони на Велизарий.

Обаче Велизарий отхвърли с презрение подновеното предложение и през пролетта на лето господне 540-то ние отново опънахме платна по посока на Константинопол, оставяйки Павия все още непревзета. Междувременно Юстиниан назначи единайсет пълководци с един и същи ранг — в това число и Йоан Кървавия — да оглавят войските в Италия. Тези мъже бяха единни само в своята завист към Велизарий и в ненаситната си алчност за пари и власт. След заминаването на Велизарий те се оказаха неспособни да предприемат каквито и да било съвместни действия и дори не направиха сериозен опит за превземането на Павия. Йоан Кървавия обаче организира убийството на Урия от новия крал Хилдибалд, убит на свой ред като отмъщение за смъртта на Урия. Тогава бе избран някой си Ерарих, но и той бе постигнат скоро от същата участ. Накрая фаталната корона премина у младия племенник на Хилдибалд — Тотила. Така в продължение на седем години готите бяха управлявани от седем различни монарси.

Юстиниан назначи за граждански управител на Италия Александър, по прякор Ножицата — някогашен сарафин, той привлече за първи път вниманието на властите в Константинопол с умелото си орязване на златните монети. От всеки петдесет монети, минаващи през неговите ръце, той прибираше злато, равно на теглото на пет, и то без жълтиците да изглеждат по-малки. Йоан Кападокиеца, далеч от намерението да го накаже за това мошеничество, го прибра със задачата да увеличи по същия начин номиналната стойност на златото във военната съкровищница и да участвува в други нечестни машинации. Ножицата показа скоро такава изобретателност при намирането на нови поводи за събиране на данъци, че бе удостоен с най-високи длъжности. До неотдавна се бе подвизавал като главен бирник при Соломон в Африка. Сега въпросът за намиране на пари за огромните разходи на Юстиниан се поставяше с по-голяма острота от всякога поради българските набези, опустошили толкова много земя. Ножицата приложи обичайните си кожодерски методи и в Италия. Изхитри се да заграби за своя царствен господар всичко, което войната бе пощадила, а Юстиниан на свой ред му разреши да задържи като комисиона пет на сто от заграбеното. Никой освен това не можеше да обвини Ножицата в пристрастие — той орязваше не само богатствата на готите и на италийците, но и заплатите и дажбите на имперските войски. Мрачното предсказание на Теодосий за бъдещето на Италия започваше да се сбъдва във всяко отношение. Но за това ще разкажа повече нататък.

Точно преди нашето отплаване персийският цар Хосроу започна своето очаквано нашествие в Сирия. То не беше съвсем неоправдано, тъй като Юстиниан водеше тайни преговори с белите хуни, живеещи отвъд Каспийско море, в опит да ги подкупи да нападнат Персия от север, както и със стария сарацински цар, опитвайки се да го откъсне от съюза му с Хосроу. Недоволни от предложените им условия, и двете страни предали на великия цар цялата си преписка с Константинопол. Хосроу решил да опита още веднъж южния път, тръгнал по десния бряг на Ефрат от Вавилонската долина и пресякъл границата, без да срещне съпротива. Тъй като войската му беше изцяло конна, той стигнал до Сура за шест дни и я превзел с хитрост по време на едно примирие за обсъждане на условията за предаване на града. След разговорите с представителя на императора — градския епископ — Хосроу го придружил с почести чак до главната порта, когато група перси изведнъж се втурнали с една дървена греда и преградили входа. Преди защитниците на Сура да успеят да махнат гредата, един персийски ескадрон нахлул вътре и препуснал по главната улица. Сура била разграбена и изгорена до основи, а жителите й — откарани като роби в Персия.

Наш пълководец в Сирия бе същият онзи Бузес, който се бе сражавал на левия фланг в Дара. Неговият щаб се намираше в Хиераполис, на още шест дни път срещу течението на реката. Като научил за приближаването на Хосроу, Бузес призовал гражданите и войниците да защищават с всички сили града, след което събрал леката си конница и се втурнал да бяга с най-голяма бързина. Хосроу настъпил срещу Хиераполис. Като видял яките стени, той се съгласил да се откаже от обсадата срещу откуп от сто хиляди номизми. Гражданите, уплашени от съдбата на Сура, платили исканата сума. След това Хосроу възвил на запад и спрял пред Берея. Тамошните укрепления му се видели по-уязвими от тези на Хиераполис, затова откупът бил повишен на двеста хиляди номизми. И тукашните жители се съгласили да платят, но когато започнали да събират парите, се оказало, че могат да дадат едва половината от исканата сума. Имперските бирници — и най-вече синът на господарката Фотий, който бе станал един от най-безсърдечните и най-усърдни агенти на Юстиниан — се бяха подвизавали напоследък в този район. Затова, страхувайки се от гнева на Хосроу, градските първенци и войниците от гарнизона напуснали стените на Берея и потърсили спасение в цитаделата. Хосроу превзел обезлюдените укрепления и разгневен от лошата шега, както сам я нарекъл, опожарил половината град. Но като разбрал, че сумата не е била събрана просто защото не е имало толкова пари, той опростил дълга и продължил към Антиохия.

Когато до Юстиниан стигнала вестта за нахлуването на персите, той веднага изпратил племенника си Герман — същия, който бе помогнал за потушаването на бунта в Африка — да огледа укрепленията на Антиохия. Те бяха в доста добро състояние, но имаха едно слабо място — голяма скала, наречена Орокасия, извиваща се до самата стена в най-високата й точка. Също както мавзолеят на Адриан представляваше непрестанна заплаха за стените на Рим, докато не бе включен в тях като външно укрепление, така и тази скала създаваше грижи на защитниците. Герман решил, че тя трябва да бъде незабавно укрепена. Единствената възможност била да се изкопае широк и дълбок ров, който да отдели стената от скалата (последната стигаше само на петнайсет стъпки от равнището на бойниците), и да се издигне по-високо самата стена. Но гражданските власти на Антиохия отказали да направят каквото и да било. Те заявили, че нямало време да се завършат изкопните и строителните работи до идването на Хосроу и че ако той ги изненада по време на работа, това щяло да означава сами да издадат къде е единственото слабо място на укрепленията. Ако се окажело, че не могат да устоят на обсадата, щели да се опитат да се откупят; всъщност патриарх Ефрем писал тайно на Хосроу и предложил да събере някаква разумна сума, например сто хиляди номизми. Но Юстиниан разпратил междувременно писма до всички градски префекти, като им забранил да плащат откупи под страх от смъртно наказание. Патриархът се боял да се изправи пред Хосроу с празни ръце и избягал на север в Киликия, както предвидливо направили и други заможни граждани. В това време от Ливан пристигнали шест хиляди конници на помощ на местния гарнизон и техните предводители затворили портите, така че бягството станало невъзможно.

Предният отряд на цар Хосроу скоро бил съзрян от защитниците на Антиохия. Неговият пратеник дошъл до самата стена и изложил персийските искания, които отговаряли съвсем точно на предложението на патриарха. Само за сто хиляди номизми царят бил готов да пощади града и да продължи нататък със своята войска.

Жителите на Антиохия са много разпуснати и несериозни хора. Те не засвидетелствували никакво уважение към пратеника — замеряли го с нечистотии и забивали стрели около него. След като Велизарий, казвали те, успял само с пет хиляди обучени войници да отбранява в течение на цяла година един много по-голям град срещу сто и петдесет хилядна готска армия, защо те да не могат да задържат Антиохия с девет хиляди човека срещу петдесетте хиляди перси на Хосроу? Освен това Велизарий не е имал голяма полза от кротките римски граждани, докато в Антиохия сините и зелените са образували нещо като местно гражданско опълчение. Техните междупартийни схватки, водени по-открито и посмело, отколкото в Константинопол, им били вдъхнали борческо въодушевление. Накрая станало така, че десет хиляди доброволци се присъединили към редовната армия, като поне половината от тях носели брони и оръжие. За нещастие скалата Орокасия си останала незащитена. Според мен стигало е триста души да се изкатерят по нея и да заемат позиция на стръмното й било, за да бъдат в състояние да отблъснат всяко нападение оттам. Избрана била обаче друга тактика: дълги дървени платформи били издигнати с въжета между кулите на това място, така че защитниците да водят бой на две равнища — със стрели и метателни копия от разположените на по-голяма височина платформи и с мечове и дълги копия от бойниците.

На сутринта след отхвърлянето на неговите мирни условия цар Хосроу изпратил част от войската си по долината на Оронт със задача да щурмува стената на различни места, а той самият, начело на група отбрани воини, тръгвал нагоре по склона към Орокасия. Дървените платформи се оказали гибелни за Антиохия. Докато стрелците и копиехвъргачите върху тях полагали всички усилия да държат персите на разстояние, непрекъснато подсилвани от нови бойци, скачащи от съседните кули, изведнъж въжетата се скъсали и всички дъски заедно с войниците се стоварили със страшен грохот върху гъмжащата от хора стена. Имало стотици убити и тежко ранени; разнесли се сърцераздирателни писъци, на които персите отвърнали е тържествуващи викове.

Бойците от съседните кули не разбрали какво става и помислили, че се е срутила цялата стена и че персите нахлуват вътре. Те изоставили поста си и се втурнали надолу към града. Като стигнали при портата, която води към предградието Дафна, извикали, че са видели в далечината как Бузес идва начело на цяла армия да спаси града и че трябвало да побързат да се присъединят към него. Никой не повярвал на тази версия, но гражданите веднага се втурнали да бягат от Антиохия, докато все още имало възможност, тъй като единствено портата за Дафна не била нападната от персите. Накрая цялата конница се оттеглила от стената и препуснала в галоп към същата тази порта, като газела гражданите и се катерела по цяла планина от мъртви и умиращи. Скоро в Антиохия не останали никакви войски, с изключение на малко редовна пехота и градското опълчение. Доброволците, оцелели след събарянето на платформите, напуснали стената при Орокасия веднага след като разбрали, че фланговете им не са вече защитени от редовна войска. Те се строили в подножието на хълма, решени да бранят улиците. Персите се изкатерили по стената със стълби и влезли в града безпрепятствено.

Доброволците тогава влезли в показен уличен бой в най-добрите традиции на хиподрома — с павета, рапири и сопи. Сините нападали с бойния си вик: „Долу зелените!“, а зелените — със своя: „Долу сините!“, и персите били принудени да отстъпят пред енергичния им напор. Но цар Хосроу, заел позиция в една кула, видял, че това не е войска, а сган, и пратил срещу тях един ескадрон от своите „безсмъртни“. Опълчението се пръснало в безредие и започнало клане, в което загинали огромен брой хора и от двата пола. Антиохия била разграбена, а в катедралата Хосроу намерил съкровища от злато и сребро, достатъчни да покрият всички разходи за две такива войни. Като наказание за уличния бой, той наредил да бъде опожарен целият град с изключение на катедралата, тъй като по собствените му думи не се бил карал с патриарха. Дори и предградията били разрушени, и то по-безмилостно, отколкото от земетресението преди тринайсет години. Половин милион души останали без подслон и храна. Хосроу събрал сто хиляди от по-младите и по-енергичните и ги успокоил с думите:

— Ще ви отведа на сигурно място в моята страна и ще ви построя нов град на река Ефрат, която е много по-хубава от вашата Оронт. Ще имате и бани, и пазар, и обществена библиотека, и хиподром — всичко, каквото бихте могли да пожелаете!

След това отишъл в Селевкия, пристанището на Антиохия, и се изкъпал в морето, изпълнявайки един обет, даден на бога-слънце, а после се изкачил нагоре по Оронт до Апамея, където отново се обогатил с църковни съкровища. Тук хората го посрещнали с отворени порти, така че не опожарил града и дори позволил на жителите му да задържат своята най-голяма ценност — един лакът дърво, отрязано от основата на кръста господен. Времето и процесите на гниене бяха направили тази реликва фосфоресцираща, така че тя светеше на тъмно, което бе смятано за чудо. Свещениците я държаха в обсипано със скъпоценни камъни златно ковчеже. Хосроу взел все пак ковчежето.

В Апамея той наредил да се организира надбягване с колесници в негова чест. „Помнете добре — казал той, — зеленият цвят трябва да излезе победител, тъй като император Юстиниан и неговата императрица са покровителствували твърде дълго вече сините, както ме уверяват моите министри.“ В Персия колесниците се използуват само при военни и церемониални шествия, затова Хосроу не разбирал добре състезателния характер на това забавление. Четирите колесници били пуснати от „клетките“, водачите им се борели с викове и блъскане кой да води и първата синя скоро успяла да заеме вътрешната пътека — тя излетяла на петдесет крачки пред втората синя, а двете зелени изостанали далеч назад. Хосроу се разгневил силно и като видял в сините колесници емблемата на императора, извикал:

— Спрете надбягването! Спрете този цезар! Той най-нахално отне водачеството на моите две колесници!

Персийските войници се втурнали на арената и преградили пътя на колесниците с копията си. Сините водачи дръпнали юздите от страх да не се набодат на тях конете и зелените колесници спечелили надбягването. Това било най-нечестното състезание, виждано някога на хиподрома (а бих могъл да ви разкажа за някои доста нечестни). Публиката избухнала в шумни смехове, а Хосроу сияел целият, без да си дава сметка, че именно той е станал обект на присмех. „Спрете този цезар!“ стана моден призив на водачите на колесници в цял свят. Хосроу беше по природа раздразнителен и саркастичен. Обичаше например да се присмива на нещастието на хората от разрушените от него градове, като се правеше, че плаче, и казваше: „Уви, клети християни, не друго, а вашата неоправдана вярност към нашия глупав, алчен събрат от Константинопол ви докара до главата всички тези беди!“ Но иначе не беше лош човек.

От Апамея той тръгнал обратно, но не по пътя, по който бил дошъл, а през Едеса, Каре, Константина и Дара. Задоволил се само с пет хиляди номизми откуп от Едеса, макар че първоначално имал намерение да я нападне, тъй като придружаващите го магове го посъветвали да не предприема такъв опит. Предният му отряд сбъркал пътя за Едеса два пъти, а когато най-после го намерил, Хосроу изведнъж получил страшен зъбобол.

Жителите на Едеса не се изненадали, че са се отървали така леко. Те твърдят, че самият Иисус Христос бил пратил някога писмо до един техен съгражданин, който го бил поканил да остави неразумните галилейци и да дойде да поучава гражданите в Едеса като почетен гост. Иисус бил отговорил: „Не мога да дойда, защото друго вещае Писанието, но добрата сполука ще ви съпътствува, докато сте живи, и аз винаги ще закрилям града ви от персийски нападения.“ Този отговор не ми изглежда много правдоподобен при тогавашните обстоятелства, защото по времето на Иисус не е съществувала персийска заплаха. Така или иначе, жителите на Едеса са го изписали със златни букви на градската порта и само веднъж магията на тези думи се е оказала безсилна.

Докато цар Хосроу бил още в околностите на Едеса, пристигнал пратеник от Юстиниан, който известил, че императорът приема условията за подновяване на Вечния мир и се задължава да плаща годишен трибут от четиристотин хиляди номизми в допълнение към взетата досега военна плячка. Като проява на великодушие Хосроу предложил да предаде на жителите на Едеса, прочути със своето милосърдие, всички антиохийски пленници на много изгодна цена. Те събрали освен откупа от пет хиляди жълтици нови петдесет хиляди. Тази сума включвала сребърни и медни монети, дори добитък и овце, дадени доброволно от селяните. Даже блудниците се събрали и решили, че всички скъпоценности, притежавани от членове на тяхното сдружение, трябва да бъдат предадени за тази цел. За зла участ точно тогава пристигнал Бузес и заявил, че Едеса е нарушила заповедта на императора, като е платила на Хосроу петте хиляди. Той забранил да се дават повече пари и съобщил на Хосроу, че едесци са променили решението си и се отказват от пазарлъка. Бузес не можеше да прости на Хосроу, който бе определил фантастично висок откуп за брат му Кузес, пленен преди тринайсет години: Кузес така си и умря в неволя. За да възстанови справедливостта, Бузес задържал за личната си хазна всичките пари от Едеса и Хосроу отвел пленниците със себе си.

Това станало в началото на юли. До цар Хосроу стигнала вестта, че Велизарий се е върнал в Константинопол. Той побързал да се прибере, като се задоволил да вземе малки откупи от Константина и от останалите градове по пътя му. Не приел пари от Каре, тъй като жителите му не бяха християни и бяха останали верни на древните богове. В Дара организирал показно учение и след като взел оттам още пет хиляди номизми, пресякъл отново персийската граница, напълно доволен от постигнатото. Що се отнася до пленниците, той им построи на Ефрат обещаната нова Антиохия и тя наистина не ги разочарова. Повечето от тях се отказаха от християнството и се върнаха към древните богове, на които се кланяха в построените от него храмове. Симах, атинският философ, също се пресели там и откри школа за изучаване на така наречения неоплатонизъм — доктрина, подобна на християнството, но неутежнена от обърканата история за Иисус Христос и от споровете за неговата природа. На хиподрома в Нова Антиохия зеленият цвят се намираше под покровителството на цар Хосроу и тази партия получаваше най-добрите коне.

Но след като научил, че Хосроу се е върнал обратно в Персия, Юстиниан скъсал новия договор.

И така, когато през месец юли пристигнахме в Константинопол от Равена, очакваше ни печална вест — тримесечната кампания на Хосроу бе струвала на Юстиниан много милиони и бе извадила на показ слабостите на неговата отбрана и малодушието на войската му. Малцина способни военачалници се завръщаха с Велизарий и господарката в Константинопол; те не водеха със себе си друга войска, освен личната гвардия на Велизарий, която сега, след присъединяването към нея на голям брой готи, маври и вандали, възлизаше на седем хиляди души. Това бяха все храбри, сурови мъже, защото, ако някой боец, независимо дали беше от съюзните ни или от вражеските армии, покажеше необикновена смелост, Велизарий винаги бързаше да го завербува и да го превърне в първокласен войник. По време на отбраната на Рим личната конница толкова често поемаше главния удар на готските нападения, че римляните възкликваха учудени: „Империята на Теодорих — подкопана от личната гвардия на един-единствен човек!“

Водехме много пленници, начело с крал Витигес, кралица Матасунта и децата на крал Хилдибалд. Носехме и всички градски съкровища на Равена, в това число около десет милиона в златни и сребърни слитъци и монети, древните регалии на Западната империя, голям брой най-различни златни и сребърни съдове, включително съкровищата, заграбени от Теодорих в Галия, и съкровищата на арианската църква (разтурена по заповед на Юстиниан), както и римските знамена, пленени отдавна в битката при Адрианопол заедно с короната, носена от император Валент в този злощастен ден.

Във връзка със знамената и короната Велизарий каза, докато плавахме към Константинопол:

— За поражението ни при Адрианопол е най-после отмъстено. Ех, ако вуйчо ми Модест бе доживял да види как ги връщам, какво класическо пиршество щеше да ни устрои!

— Да — съгласи се господарката, — и какво от класическо по-класическо слово щеше да произнесе!

Велизарий според мен сравняваше наум посрещането, което би му уредил неговият вуйчо, с онова, което можеше, в най-лошия случай, да се очаква от Юстиниан поради царящата в двора атмосфера на сплетни и подозрения. Не че Велизарий ламтеше за почести и титли — стигаше му удовлетворението от добре изпълнената задача. Но по природа добросърдечен, той лесно се засягаше от липсата на великодушие у другите. Без съмнение Велизарий се надяваше, колкото заради себе си, толкова и заради Юстиниан, че неговото завръщане ще разсее всички подозрения и клеветниците ще претърпят поражение.

Ако правилно съм изтълкувал мислите му, очакваше го голямо разочарование. Сигурно никога и никъде преди това един победил пълководец не е бил посрещан толкова студено от своя император. Столичните тълпи изпаднаха просто в изстъпление, давайки израз на възхищението си от Велизарий, и го приветствуваха като единствения си надежден защитник срещу персите. Юстиниан обаче изпитваше такава завист, че не му устрои заслужения триумф; дори не изложи публично взетата от готите плячка. Тя бе свалена без много шум на императорския пристан и отнесена в палата Порфирий, където можеха да я видят единствено членовете на Сената. Юстиниан беше против Велизарий да получи някаква част от парите, вероятно от страх, че той би ги пръснал сред тълпата и по този начин би увеличил още повече своята популярност. Но Теодора настоя да му се отпусне поне половин милион за разходите на личната гвардия, тъй като хората му не получаваха заплати и дажби от държавните фондове, когато не вземаха пряко участие във военни действия. При всички войни, в които беше участвувал, Велизарий не само даваше на хората си допълнително възнаграждение и провизии от собствения си джоб, но и възстановяваше загубите им в оръжие и бойно снаряжение, а това съвсем не беше общоприета практика. Освен това ги награждаваше с почетни пръстени и медальони за всеки по-голям военен подвиг и даваше пенсии на болните и ранените, които не можеха вече да се бият. Нещо повече, ако някой стар войник дойдеше при него и кажеше например: „Загубих ръката си по време на твоята първа персийска война и ето че стигнах до просешка тояга!“, той му даваше пари, макар и войникът да не е бил под негова непосредствена команда. Тази щедрост засилваше, разбира се, подозренията на Юстиниан, който се отнасяше твърде скъпернически към изпадналите в нужда ветерани.

Столичани казваха за Велизарий: „Той е направо чудовищен! Никой никога не го е виждал пиян; облича се толкова просто, колкото допуска неговият ранг; всяка похотливост му е чужда — не е погледнал с копнеж нито една от своите пленнички, макар че няма на света по-големи красавици от вандалските и готските жени; дори и религията не го изпълва с въодушевление.“ Придружен от господарката и от многобройна свита войници, той всеки ден излизаше от дома си на Главната улица и изминаваше пеш целия път до Августовия площад, където работеше в Официя на войната, и след това отиваше да поднесе почитанията си на императорската двойка. Тълпата се взираше с неотслабващ интерес във високата му фигура и в неговото открито, строго лице, както и в следващите го с равна стъпка войници. Това бяха мургави перси с фини черти, синеоки и русокоси вандали, дългокраки кестеняви готи, хуни с криви крака и дръпнати очи и маври с къдрави черни коси, извити носове и дебели бърни. Хората се взираха и в господарката и шепнеха: „И тя е чудовищна. Сама е убила много готи с балистата и нейна е главната заслуга за спасението на Рим.“ Веднъж дочух един свещеник да казва за нея: „Сбъдват се пророчествата Соломонови от Книгата на притчите за тази уличница: Тя мнозина е свалила ранени и мнозина юнаци са убити от нея; нейният дом е път за преизподнята, който слиза във вътрешните жилища на смъртта.“

И въпреки че само едно болно въображение би взело неподправената скромност на Велизарий за преструвка, Нарзес и Йоан Кападокиеца казваха на Юстиниан:

— Той замисля метеж. Виж го само как угодничи на тълпата, та всяко негово появяване на улицата се превръща едва ли не в празнично шествие. По този начин той засенчва в очите на простолюдието сиянието на твое славно величество. Вече смята, че трябва само да протегне ръка, за да си присвои и двете империи. Дошъл е тук в Константинопол, за да изложи на показ пленниците си, и търси удобен момент да грабне короната от свещеното чело на твоя светлост. Изпревари го и нанеси пръв удара.

Юстиниан, който бе малодушен, възразяваше:

— Нямам още никакви доказателства.

Той се страхуваше от Теодора, която държеше много на приятелката си Антонина; освен това, ако идната година Хосроу отново нападнеше империята, само Велизарий можеше да го спре.

Колкото до крал Витигес, той се поклони на Юстиниан и дори се отрече от арианската си заблуда, затова бе издигнат в ранг патриций и получи големи имения в Галатия, които не отстъпваха на Гелимеровите. Но женитбата му с Матасунта бе разтрогната по тяхно взаимно съгласие. Като награда за изгарянето на житниците Матасунта получи разрешение да се омъжи за Герман, племенника на самия Юстиниан — същия, който бе помогнал за потушаването на бунта на Стотцас. Останалите готски пленници бяха включени в конни части и изпратени да охраняват дунавската граница. Толкова за готите.

В Константинопол за пръв път видяхме завършена църквата „Света София“. Неин архитект беше Антимий Тралески. Юстиниан му поръчал: „Не жали средства, за да направиш тази църква най-прекрасната и най-дълговечната постройка в света, за слава на Името Божие и на моето име.“ Антимий се бе оказал достоен за тази задача. Главната слава се пада всъщност на него, защото Юстиниан само е одобрил проектите му. Ако трябва да се отдаде дължимото и на други имена, нека посоча това на Исидор Милетски, помощника на Антимий, както и името на Велизарий, чиято победа над вандалите осигури не само паричните средства за построяването на катедралата, но и необходимия робски труд.

Катедралата се извисява над всички съседни постройки, макар че и те не са никак малки. Прилича на грамаден търговски кораб, хвърлил котва сред гемиите в Златния рог. Но пропорциите й са тъй добре пресметнати, че няма нищо потискащо или мрачно в нейните размери. Напротив, отличава се с едно изящно, но сдържано благородство, за което мога само да кажа: ако Велизарий беше толкова способен като архитект, колкото и като военачалник, точно такава църква би построил.

„Света София“ е широка повече от двеста стъпки, дължината й е триста стъпки, а височината — сто и петдесет. Увенчана е от огромен купол. Когато зрителят отправи поглед нагоре към свода, покрит целият с чисто злато, има чувството, че сградата ще се срути всеки момент, защото няма напречни греди, нито централни носещи колони — всяка част се извива навътре и нагоре към центъра на главния купол. Столичани казват на гостите на града: „По заповед на императора един демон е окачил купола на златна верига за небесния свод, докато бъдат изградени подпорите.“ Мнозина посетители взимат тази шега за чиста монета.

Храмът има две галерии, всяка с куполовиден позлатен покрив — едната за богомолците, а другата за богомолките. Кой би могъл достойно да опише великолепието на изящните колони и на мозайките, с които е украсена сградата! Човек има чувството, че се намира на поляна с пролетни цветя, огряна от огромно златно слънце, а каменните стълбове на напречния кораб се издигат нагоре като дървета. Стените и подът са облицовани с разноцветен мрамор — червен, зелен, пъстър, пурпурен, сламен, масленожълт и снежнобял, изпъстрен тук-таме с искрящ син лазурит. Изкусните ръце на ваятели, гравьори и леяри са изпипали всяка подробност, а многобройните прозорци по стените и на купола заливат напречния кораб със светлина. Не е необходимо човек да бъде православен християнин, за да се наслади на този храм и да отдаде дан на Мъдростта, на която е посветен. Той е по всяко време отворен и за най-бедните богомолци, стига да не нарушават законите и да се държат както подобава. Един просяк може да влезе в него и да си представи, че е василевс сред цялото това разточително великолепие; той има достъп навсякъде с малки изключения, като олтара, облицован с четирийсет хиляди либри блестящо сребро, и някои частни параклиси. Колкото до реликвите на светци и мъченици, тук те са в изобилие, а някои от вътрешните врати са от дърво, което, както твърдят, било някога част от Ноевия ковчег.

Мисля, че именно по време на едно посещение в „Света София“ Теодосий бе дошъл до убеждението, че води напълно безцелно съществуване и че ще намери мир само ако се върне в манастира. Не че бе станал по-ревностен християнин отпреди, но в Ефес животът му бе следвал точно определени правила и никога не му се бе налагало да мисли какво ще прави утре. Теодосий не беше порочен младеж. Всъщност, като приемаше монашеското въздържание и се отказваше от страстите, той се подлагаше на изпитание, което повечето мъже биха сметнали за непоносимо. Освен това си даваше сметка, че е обект на непрекъснати клюки въз връзка с господарката Антонина (наричаха го нейно момче за удоволствие), а и господарката, за да спре тези приказки, винаги се обръщаше с унизителна грубост към него на публични места, макар иначе да се държеше много внимателно. От друга страна, Теодосий се чувствуваше уморен от войните и се боеше от перспективата да вземе участие в още една кампания, и то на изток, където Велизарий сигурно щеше да бъде изпратен не след дълго: от жегата винаги му ставаше лошо и чувствуваше главата си като празна. Затова една вечер той стегна тайно неголямото си имущество, качи се на един бърз търговски кораб и замина за Ефес, след като остави записка с няколко думи за извинение и сбогом.

Господарката бе дълбоко опечалена от неговото заминаване — не можеше да се докосне до храна, нито да върши ежедневната си работа и накрая легна болна. Вече беше на четирийсет години и тревогите около войната в Италия бяха придали на лицето й изпит и угрижен вид, срещу, който не помагаха нито мазилата, нито масажите. Освен това бе започнала да сменя кръвта си и това я правеше нервна и раздразнителна. Изпадна в меланхолия, от която Велизарий, въпреки цялата си любов и безграничното си търпение, не успяваше да я изтръгне. Изглежда, тя възприе заминаването на Теодосий като знак, че голямата й красота (която той галантно възпяваше в съчинени от самия него песни) я бе напуснала заедно с всепризнатата й духовитост и чаровност. Смятам, че в случая Велизарий прояви истинско великодушие. Когато тя призна, че само присъствието на Теодосий би могло да я съживи отново, той отиде направо при Юстиниан и отправи смирено прошение младежът да бъде повикан обратно.

Юстиниан се съгласи да пише на ефеския игумен, приканвайки го да освободи Теодосий от дадения обет и да го изпрати обратно, но Теодосий настоял, че правото му да се покалугери не може да му бъде отнето от никоя светска власт, в това число и императорската.

Когато напролет цар Хосроу възобнови военните действия и Велизарий бе спешно изпратен да го спре, господарката остана в столицата, като каза, че в това състояние само би му пречила.

Глава деветнадесета
Победата при Каркемъш

Тук моят разказ навлиза в един период, за който нямам никакво желание да пиша — период на големи страдания за господарката Антонина и на още по-големи за нейния съпруг Велизарий, и то въпреки забележителната победа над персите. Но наред с доброто трябва да се разкаже и за лошото.

Господарката, както вече казах, остана в Константинопол, когато Велизарий бе изпратен срещу Хосроу през късната пролет на лето господне 541-то. Цялото свободно от дворцови задължения време той прекарваше в обучение на новоприетите в личната конница готи на стрелба с лък и на своята изпитана тактика за водене на конен бой. Но на изток го очакваше неприятна изненада. След пристигането си в Дара (това място, както писа на господарката, му било скъпо със спомена за нейното посещение там преди години) той заварил имперските войски в състояние на много лоша дисциплина и подготовка, а за смелост не можело да става и дума — те треперели, щом чуели да се спомене за Персия. Можел да разчита само на собствената си лична конница от седем хиляди души. Голям брой военни части, които по списъците се водели в пълен състав и получавали пълни заплати и дажби, в действителност били с по няколкостотин човека по-малочислени, а от така наречените редовни войници половината били невъоръжени работници, заети с доизграждане и подсилване на укрепленията при Дара и другаде в съответствие със замисъла на Велизарий отпреди дванайсет години, чиято целесъобразност бе установена едва напоследък.

Повечето източни владетели с военни амбиции предпочитат да ръководят лично по-лесните операции, предоставяйки по-опасните на своите военачалници, но за разлика от тях цар Хосроу винаги избираше най-трудните сражения. По покана на коренното колхидско население, което бе безмилостно ограбвано от Юстиниановите бирници (макар че тяхната земя беше само протекторат на Източната империя, а не трайно притежание), той нахлу в Колхида по един маршрут през Кавказките предпланини, по който не бе минавала дотогава нито една персийска военна част и който винаги е бил считан за непроходим. Изпратил бе напред голям отряд със задачата да прокара път през девствени гори и пропасти, достатъчно широк и удобен, за да минат по него дори и слонове. Истинският му замисъл остана неразкрит, тъй като бе оповестил, че тръгва срещу някакво хунско племе, извършило напоследък редица набези в Персийска Иверия. С една дума, Хосроу стигна до колхидския бряг, превзе главната ромейска крепост Петра, уби ромейския префект, бе приветствуван от колхидците като освободител и завладя цялата област.

Велизарий научил за похода от свои съгледвачи оттатък месопотамската граница, въпреки че нямал още никакви новини за това как е завършил. Той решил, че единствената надежда за запазването на Колхида е да накара Хосроу да се върне, като нанесе съответен контраудар. Свикал всички налични части от разните гарнизонни градове и се обърнал без много церемонии към военачалниците, упреквайки ти сурово, задето били занемарили предвожданите от тях войски. Заплашил ги, че ако до два месеца те не бъдат както трябва въоръжени, екипирани и доведени до състояние на висока бойна готовност, ще предложи всички командири да бъдат понижени в чин. Накрая подчертал, че като върховен главнокомандуващ, очаква от тях да му се подчиняват безпрекословно.

— Независимо от това — продължил Велизарий, — в течение на десет години бях в Западната империя и затова естествено не съм в състояние да оценя във всички подробности настоящото стратегическо положение. Бих се радвал да чуя искреното мнение на всеки от вас относно едно незабавно конно нападение през границата. Великият цар е далеч. Макар че сигурно се е погрижил да остави силни гарнизони в пограничните крепости, това може би е великолепна възможност за нас да си отмъстим за разграбването на Антиохия и да възстановим бойния дух у нашите воини. Императорът ме изпрати тук с изричната задача да защитя честта на ромейската войска.

Бузес, загрижен да си върне доброто мнение на Велизарий, се съгласил, че едно такова нападение е най-доброто решение. Към него се присъединил, по същите причини, и префектът на Дара — Петър. Но предводителите на тракийската част от Ливан — същите, които бяха предали Антиохия, като избягали с всичките си хора през портата за Дафна — започнали да се опъват. Ако тръгнели с Велизарий, нищо не можело да попречи на царя на сарацините да нахлуе в тяхно отсъствие в Сирия и Палестина.

Велизарий отвърнал:

— Както вече казах, не съм идвал на изток от десет години, но не съм забравил толкова много, колкото предполагате. Скоро сарацините започват двумесечния период, през който в чест на бога-слънце постят от изгрев до залез и не участвуват във военни действия.

Това ги накарало да си замълчат.

Няколко дни по-късно Велизарий преминал персийската граница начело на петнайсетхилядна войска и се установил на лагер на осем мили от Низивис. Заедно с него тръгнали и пет хиляди араби, предвождани от същия цар Харит ибн Джабала от Бостра, който го бе изоставил преди десет години по време на Ненужната битка и чието вероломство бе простено от Юстиниан. Персите били изпълнени е такова презрение към нашите войници, че било твърде вероятно да напуснат сигурните си укрепления и да излязат срещу Велизарий. Той се надявал по този начин да ги срази, да прегради пътя за отстъпление на главния им корпус, така че не повече от един-два ескадрона да успеят да се върнат в Низивис, и да превземе града, като изпрати един отряд свои хора, преоблечени в персийски доспехи, да се смесят с тези бегълци и да задържат портата отворена. Петър обаче се противопоставил на този план. Проявявайки нетърпение, равно единствено на предишната му мудност, той смятал, че персите трябва да бъдат сплашени чрез по-близкото разполагане на нашите войски около града. Настоявал да се установи на стан само на миля и половина от градските стени.

Велизарий писал на Петър, като го похвалил за смелостта му, но обяснил, че ако той влезе в бой с персите и ги победи на такова малко разстояние от града, те ще могат лесно да се приберат в безопасност и че със своите действия е нарушил пряко дадените му заповеди.

Петър отговорил: „Преди няколко години служих под твоя команда на Ефрат и там, макар че персите бяха на стотици мили от най-близката крепост, ти се колебаеше да ги нападнеш. Гордея се е това, че не изпитвам страх от персите. А що се отнася до неподчинението ми, научих, че неотдавна в Равена ти не си се съобразил със заповедта на самия василевс. Но това не е имало никакви неприятни последици за теб.“

Велизарий му писал повторно: „Обстоятелствата сега са различни. Нямам обаче намерение да споря с теб. Но ако въпреки моите нареждания предприемеш тази неразумна стъпка, поне се пази, моля те, от внезапно нападение, особено в обедните часове.“

По пладне времето било много горещо и хората на Петър свалили доспехите си и струпали на пирамиди оръжието си, а някои отишли, по двама, по трима да крадат дини от полето само на неколкостотин крачки от стените на Низивис. Персийската конница изскочила внезапно от три порти и подгонила крадците на дини към оградения им лагер. Постовете грабнали набързо оръжието си и изтичали да помогнат на другарите си, но били принудени да отстъпят в безредие. Скоро Петър трябвало да изостави лагера, загубвайки не само петдесет човека, но и знамето на частта.

За щастие наблюдателните постове на Велизарий забелязали облак прах в посока на Низивис и му доложили веднага за това. В неговия лагер съществуваше твърдото правило обедът да става на смени, като едновременно се хранеха само една трета от хората, затова една минута след сигнала за тревога личната конница препускала вече по пътя за Низивис, бързайки да се притече на помощ на Петър. Начело яздел Велизарий сред група готи, възседнали тежки коне. Той заварил персите в процес на престрояване, след като били разграбили набързо лагера. Нашите се разделили на две колони и нападнали в галоп врага по двата фланга, стреляйки в движение и мушкайки с дългите си копия. Вражеските стрели не могли да ги спрат, защото, както вече обясних, персийските лъкове са твърде леки и не могат да навредят на тежкобронираните катафракти.

Готите имали удоволствието да разкъсат вражеските линии още при първата атака и да накарат объркания враг да побегне към Низивис. Хората на Петър били спасени, но за сметка на плановете на Велизарий, понеже персите, дали сто и петдесет убити при тази схватка, разбрали, че Велизарий се е завърнал на границата и е все така опасен противник. Те не се осмелили да излязат срещу него и се задоволили да окачат знамето на Петровия полк от една кула, като за подигравка го увенчали с наденици.

Така Велизарий загубил всяка надежда да превземе Низивис чрез изненада и затова решил да го отмине, знаейки, че с обикновени обсадни съоръжения той не би могъл да бъде покорен за по-малко от година. Следващата крепост на изток била Сисавран и се намирала на около трийсет и пет мили. Тамошният гарнизон възлизал, заедно с градското опълчение, на четири хиляди души. Велизарий можел да си позволи да остави в тила си Низивис с неговия шестхиляден гарнизон, но не и двете крепости едновременно. Затова той решил да обсади Сисавран с главните си сили, като остави малък отряд при Низивис и изпрати цар Харит и неговите араби да извършват набези през река Тигър в провинция Асирия.

Тази част на Асирия не бе ставала обект на ромейски нападения от векове. Местното население живееше в пълно спокойствие и беше изключително богато. Тъй като цар Хосроу се намираше в Колхида, а персийските войски бяха вързани в Низивис и Сисавран, хората на цар Харит попаднали на такава лесна плячка, каквато не били имали никога. Цар Харит решил, че ще бъде много жалко да дели всички тези богатства с ромейските войски в тила му, съгласно съществуващата уговорка, и затова тръгнал да се връща по друг път в столицата си Бостра. Заедно с него имало един ескадрон от личната конница начело с Траян и една тракийска част, предвождана от Йоан Епикурееца, с цел да помогнат на арабите, в случай че се натъкнат на сериозна съпротива. Обаче Харит измамил Траян и Йоан, като наредил на съгледвачите си да докладват, че многочислена персийска войска се е врязала от север в тила им и сега ги причаква да се върнат през моста на река Тигър, по който били минали на идване. Царят на арабите заявил, че тръгва незабавно за своята родина. Йоан Епикурееца носел грамадна плячка и не му се искало да се изправи сам срещу цяла армия, затова решил да последва примера на Харит. Като по-младши по ранг, Траян трябвало да се съобрази с него. Така всички потеглили на юг по брега на Тигър до моста при Ниневия, където преминали реката. Оттам Йоан Епикурееца и Траян се върнали на ромейска територия, пресичайки пустинята през Сингара и долното течение на Аворас. Цар Харит стигнал благополучно е плячката си в Бостра след един още по-дълъг преход. (Юстиниан прости отново на този вероломен арабин и няколко години по-късно, когато той разгроми войската на царя на сарацините, го издигна в ранг на патриций и го посрещна с почести в Константинопол.)!

Междувременно Велизарий очаквал съобщение от цар Харит — или поне от Траян — за хода на военните действия и за разположените в Асирия персийски войски. Но вест не идвала и той започнал да се безпокои. Успял обаче да завземе Сисавран — градът бил претъпкан с избягали селяни и гладът го накарал да се предаде след шестседмична обсада. За разлика от пограничните градове Дара и Низивис, в Сисавран не поддържали постоянен запас от храна като предпазна мярка в случай на обсада, а внезапното появяване на Велизарий не позволило на жителите да съберат достатъчно жито от околните села. Велизарий им предложил великодушни условия — свобода за всички граждани християни от ромейски произход, тъй като това беше един от градовете, отстъпени преди век и половина на персите по силата на позорния договор на Йовиан, и избор между робство и служба във войската на император Юстиниан за осемстотинте персийски войници от гарнизона. Те избрали да служат при Юстиниан и бяха изпратени по-късно в Италия да се сражават срещу готите, както готите от личната конница на Велизарий бяха на свой ред прехвърлени в Месопотамия да се бият срещу персите. Укрепленията на Сисавран бяха сринати със земята.

От цар Харит все още нямало никаква вест и Велизарий се опасявал, че целият експедиционен корпус може да е попаднал в засада и да е бил унищожен. Свикал военен съвет и настоял да напреднат отвъд река Тигър — може би Харит се държал още в някой завзет по пътя град, очаквайки да получи помощ. Но нито един от военачалниците не подкрепил това негово предложение. Ливанците искали да се върнат заедно с войските си, тъй като двумесечният пост на сарацините бил вече изтекъл, а другите се оплаквали, че войниците им страдат жестоко от жегата и най-малко една трета от тях са неспособни да се бият. Всички започнали да протестират и да се надвикват, като все повтаряли: „Върни ни обратно. Не искаме да преминем Тигъра. Отказваме да вървим по-нататък. Върни ни обратно.“

Така поради перченето на Петър, предателството на цар Харит, лековерието на Йоан Епикурееца и малодушието на останалите военачалници Велизарий бе лишен от възможно най-голямата си победа. Защото, когато цар Хосроу научил в Колхида за нападението на арабите в Асирия и за превземането на Сисавран от Велизарий, той побързал да се върне по пътя, минаващ западно от езерото Ван по източния бряг на Тигър. Бил загубил вече почти половината си войска поради избухналата холерна епидемия. Загубил и половината от останалите си войници поради прекъсване на снабдяването: вестта за холерата накарала интендантския конвой да се върне обратно в Иверия. Забавяне причинило и срутването на почвата, което отнесло новия път точно в най-труднопроходимата му част и наложило повторното му проправяне. Ако Велизарий бе преминал Тигъра, щеше да пресрещне Хосроу и тъй като персите са били в плачевно състояние на глад и безредие, щеше без съмнение да прибави трети пленен цар към досегашните си дарове за Юстиниан.

Но не му било писано — Велизарий не могъл да убеди преките си подчинени да тръгнат на бой. Той натоварил болните на каруци и се оттеглил през Низивис към Дара.

В Константинопол ставаха странни неща. Като начало в столицата се появи един незаконен син на Теодора, роден от нея в Египет по време на онази злощастна година, когато бе напуснала увеселителното заведение и заминала за Пентапол. Бащата не беше видна личност — някакъв арабски търговец, починал неотдавна. Той я бе избавил от грижи за детето, което бе кръстил Йоан.

Теодора беше заявила на Юстиниан, че никога не е имала дете, и когато той я въздигна в патрициански ранг, тя подписа тържествена декларация в този смисъл. Йоан Кападокиеца беше опасен за Теодора тъкмо защото знаеше за съществуването на това дете — негови агенти в Египет го бяха осведомили за това, но без каквито и да било достоверни подробности. Теодора не можеше да бъде сигурна дали той не държи в ръцете си някакви доказателства, които да имат тежест пред Юстиниан; тя самата не бе успяла да открие местонахождението на сина си. Най-после младежът, Йоан Копелето, научил тайната за своето раждане от устата на умиращия си баща и пристигнал в Константинопол от Аден — град на Червено море, в който живеели. Той потърси среща с Теодора посредством господарката Антонина, за чийто първи съпруг знаел, че е бил съдружник на баща му. Ако е очаквал да бъде посрещнат с майчински сълзи и целувки и да получи видна длъжност в двора, много се е заблуждавал. Без да губи време, Теодора го обяви за побъркан и го затвори в една лудница, където той скоро умря. Не бе обичала бащата, защо сега трябваше да обича сина? Освен това той беше алчен, повърхностен и необразован.

С въздишка на облекчение Теодора каза на господарката:

— Сега, мила моя, ще можем най-после да си разчистим сметките с Йоан Кападокиеца — няма от какво повече да се страхувам от него.

Но Теодора знаеше, че докато Теодосий не бъде върнат от Ефес, господарката няма да бъде настроена за участие в какъвто и да било заговор за отмъщение. Затова, макар и господарката да бе убедена, че Теодосий няма никога да се поддаде на изкушението да изостави своята обител, Теодора поиска от епископа на Ефес, едно от нейните монофизитски протежета, да направи всичко възможно за незабавното завръщане на монаха Теодосий в Константинопол. Епископът наредил на игумена на манастира, в който царял доста свободен порядък, да наложи такива строги покаяния и ограничения на Теодосий, че той сам да поиска да бъде освободен от дадения обет.

При тази вест надеждите на господарката се посъживиха малко и тя започна да крои планове как да хване в клопка и да погуби Йоан Кападокиеца. Първата й работа бе да се сближи с единствената дъщеря на Йоан, Евфимия — умна девойка, към която той бе много привързан. Теодора й бе избрала жених, но тя нямаше никакво желание да се омъжва за него. Господарката се възползува от неприязненото отношение на Евфимия към Теодора и постепенно спечели нейното благоразположение. Една вечер Евфимия я попитала:

— Сияйна Антонина, скъпа приятелко, защо изглеждаш тъй тъжна напоследък и тъй рядко се усмихваш? Дали не от грижи по твоя храбър съпруг, който е на война?

Господарката, която естествено нямала никакво намерение да довери на Евфимия колко й липсва Теодосий, отвърнала лаконично:

— Не се тревожа много за живота на мъжа ми на бойното поле.

Но получила внезапно вдъхновение, тя продължила:

— Онова, което ме наскърбява, е неоправданото подозрение на императора към верността на моя съпруг. Много повече се боя за живота му, когато е тук в Константинопол.

Евфимия възкликнала:

— Подозрение към верността на Велизарий!? Та нима ще се намери по-предан на василевса човек в цялата империя?

Господарката се надигнала, внимателно затворила всички врати и прошепнала:

— Отдавна искам да се доверя на някого, мило дете, защото сърцето ми ще се пръсне от възмущение заради неблагодарното отношение към моя благороден Велизарий. Той умножи владенията на империята с десетки хиляди квадратни мили, а съкровищата му — с десетки милиони жълтици; доведе му като пленници двама могъщи крале, да не говорим, че потуши бунта Ника, когато василевсът едва не загуби трона си. Ала този ужасен Юстиниан му завижда и го третира като куче или престъпник. Преди да замине, Велизарий ми каза: „По-добре всеки друг да стане император, само не и той! Чувствувам се освободен от дадената му клетва за вярност, след като продължава да се отнася толкова зле с мен.“

— Ти и Велизарий трябва да се сърдите единствено на себе си, мила приятелко — казала Евфимия. — Защото имате силата, а се колебаете да я използувате.

Господарката отвърнала без всякакво колебание:

— Но, дете, ние не можем да мислим за военен преврат, ако нямаме съдействието на някои влиятелни служители в двора. Твоят благороден баща например съвсем не споделя нашите разбирания. Ако той беше на наша страна… Впрочем няма по-подходящ заместник на император Юстиниан. Моят мъж, както знаеш, няма такива амбиции — той се интересува само от военните въпроси.

Стремежът на Евфимия да избегне на всяка цена нежеланата женитба я подтикнал да изложи особено красноречиво своите доводи пред баща си. Бездруго задачата й не е била трудна, тъй като Йоан Кападокиеца лелееше тайна надежда да сложи някога короната на главата си. Един стар астролог от хиподрома, може би същият, който бе изрекъл такива пророчески слова за Теодора и господарката, му казал преди много години: „Синко, един ден дворцовата стража ще те облече с одеждите на Август и голяма радост ще настане този ден в двора.“ Затова Йоан се зарадвал извънредно много на разказа на Евфимия за състоялия се разговор. Казал й да увери господарката Антонина, че той е решен да направи абсолютно всичко за свалянето на Юстиниан. Господарката прегърнала Евфимия и се заклела в светия дух, че баща й може да разчита на същата решителност и целеустременост от страна на тях двамата с Велизарий.

Преди заговорът да навлезе в нова фаза, Теодосий, за най-голяма радост на господарката Антонина, се завърна от Ефес, измъчен от строгото покаяние, което му наложил игуменът. Бе свалил монашеското расо и скоро се върна към старите си привички — пищно облекло, благовония, песни и свирене на лютня, светски духовитости, шумни веселби без повод. Как да се обясни тази внезапна промяна на настроението му, не по-малко непонятна от неочакваното прегръщане на верските идеали? Какво да се прави, има такива хора, особено между тракийците, чийто противоречив нрав бихме могли да обсъждаме до безкрайност — може би тъкмо желанието им да се говори за тях представлява ключът към загадката. Затова нека не се разпростираме повече върху мотивите на Теодосий, а да се задоволим да разкажем за неговите думи и дела.

В момента синът на господарката, Фотий, не беше в столицата, въпреки че живееше при нас от заминаването на Велизарий насам. Бе направил огромни дългове в резултат на търговски спекулации в Антиохия преди нейното разрушаване, както и от обзалагания на надбягванията и борбите е мечки. Ако не уредеше задълженията си в най-скоро време, щеше да бъде обявен в несъстоятелност и лишен от патрицианско достойнство, но той вярваше, че майка му ще му помогне, за да избегне семеен скандал. Може би точно така щеше да стане, ако Теодосий не й бе казал нещо, което я разяри страшно, а именно, че бил избягал в Ефес, защото Фотий заплашвал да ги убие и двамата с господарката, ако не напусне незабавно града. Затова не искал и да се върне.

Вдигна се страшен шум. Господарката естествено отказа да плати дълговете на Фотий; освен това, като чу как стоят нещата, тя постави себе си и Теодосий под закрилата на полицията. По този начин работата се разчу и Антонина реши да пише на Велизарий и да му разкаже всичко. Заплаши и Фотий, че ще бъде наказан най-строго от Теодора.

Фотий побърза да пресече Босфора, да наеме пощенска кола до персийската граница и да поиска закрила от Велизарий. Какво точно е казал на баща си, не зная, но същността се свежда до това, че когато Теодосий заминал за Ефес втория път, намерението му било да се върне при господарката в Константинопол веднага щом Велизарий се махне, че той действително се върнал и че двамата живеели сега в открит грях. Оплакал се също, че господарката откраднала голяма сума от парите на Фотий, за да ги даде на любовника си, и освен че го довела до ръба на разорението, започнала да го преследва всячески, понеже знаел прекалено много неща за нея.

Велизарий изслушал ужасния разказ на Фотий в самия ден, когато бил свикал военния съвет в Сисавран. Да се помисли, че това му е повлияло при вземането на решение за оттегляне от Персия, би било напълно естествено, ако той не бе дал многобройни доказателства, че поставя дълга си на пълководец над всякакви лични съображения. Поне другарите му по оръжие би трябвало да са разбрали тази черта на неговия характер. И все пак тази версия била разпространена от уста на уста, и то тъкмо от онези военачалници, които най-много се страхували да преминат река Тигър.

След заседанието на съвета Велизарий имал нов разговор с Фотий, който се заклел в светия дух — най-страшната клетва за един християнин, защото, ако я наруши, душата му, както казват, ще бъде осъдена на вечни мъки в пъкъла, — че говори истината. За да подкрепи твърденията си, той водел като свидетели двама от домашните си слуги и някакъв сенатор — един от главните му заемодавци и сам изправен пред разорение. Заедно с Фотий те успели да убедят Велизарий. Може би разочарованието му от хода на войната и разклатеното му след прекараната дизентерия здраве са допринесли за объркването му, макар че той имаше иначе толкова безпогрешна преценка. Освен това трябва да кажа в негова защита, че отношенията между господарката и Теодосий наистина оставяха много особено впечатление. Дори аз не бях в състояние, както признах вече в тази книга, да си съставя мнение за техния истински характер. Така или иначе, Велизарий бил обхванат от яростна ревност — близките му подчинени били поразени от промяната у него. За пръв път в живота си той забравил своето пословично търпение и любезност към хората си и се държал като другите военачалници, само дето в изблиците си на ярост се въздържал от богохулства. Състоянието му не се подобрило с нищо и от последното писмо на господарката, в което му пишеше, че Фотий бил избягал от Константинопол с пълна с клевети уста, но тя идвала, за да я натъпче с тиня. Съобщаваше му, че от страх да не бъде убит от приятелите на Фотий, Теодосий щял да се върне временно в Ефес, докато тя отсъствува от столицата.

Обаче заговорът срещу Йоан Кападокиеца трябваше да бъде доведен докрай преди заминаването й, защото иначе можеше да се обърне срещу нея. Тя ме изпрати при Йоан да му кажа, че веднага заминава за Дара, с цел да убеди Велизарий колко подходящ е моментът да бъде свален и заместен Юстиниан, без да се излагат на сериозна опасност. Трябваше да предам на Кападокиеца, че господарката иска да се срещне тайно с него в полунощ в една овощна градина на Велизарий недалеч от константинополското предградие Руфиниана оттатък Босфора — това щеше да бъде първата й спирка след заминаването от града. Тя не се съмняваше, че Йоан ще се хване в нейния капан — нима не се беше заклела пред Евфимия в светия дух, за да придаде тежест на думите си за намеренията им с Велизарий!

Господарката разказа на Теодора за успеха на моята мисия, а императрицата привлече към заговора Нарзес (той бе сега в лоши отношения с Йоан Кападокиеца) и Марцел, началника на дворцовата стража. Нарзес я Марцел отидоха предрешени в Руфиниана заедно с отряд войници и в уречения час бяха на поста си в овощната градина, скрити зад един резервоар и сред клоните на ябълковите дръвчета. Казват, че до ушите на Юстиниан стигнали слухове за някакъв заговор, който бил представен за наистина насочен срещу василевса, и че тогава той пратил следната записка на Йоан Кападокиеца: „Всичко знаем. Откажи се, или ще умреш. Съучастничката ти Антонина си навлече нашия гняв.“ Но ако е вярно, че Йоан е получил такава записка, той трябва да е сметнал за по-опасно да й отговори, отколкото да продължи започнатото, и сигурно я е приел като доказателство за искреността на господарката. Така или иначе, когато Йоан Кападокиеца се измъкнал от столицата заедно с група въоръжени придружители, за да се яви на уговорената среща, той бил вече решен да придружи Антонина до Дара.

В градината бе тъмно като в рог и зъбите ми тракаха от страх, докато чаках, застанал до господарката. Колко много бе поставено на карта! И аз като нея носех ризница под наметалото. Точно в полунощ една ръкавица прелетя през градинската порта. Взех я и я хвърлих обратно — това бе уговореният знак. Йоан бе пуснат да влезе заедно с десетина телохранители кападокийци.

Двамата е господарката си стиснаха ръцете като истински съзаклятници и той веднага започна да ругае Юстиниан, наричайки го чудовище, тиран и страхливец. Не й се наложи да предприеме нищо обвързващо. Една любопитна подробност — докато той продължаваше разпалената си тирада, на господарката изведнъж й хрумнало, че тайнственият началник на полицията, който се бе обърнал към нея в църквата преди толкова много години, докато се прибираше във Влахерна от двореца, е бил самият Йоан преоблечен: той произнесе неправилно една рядка гръцка дума по същия начин, както и онзи човек тогава.

При тази мисъл тя не можа да сдържи смеха си. Йоан Кападокиеца млъкна, станал изведнъж подозрителен, и започна да се озърта наоколо. В този момент Нарзес и Марцел изскочиха от скривалището си и започна ожесточен бой. За да продължи фарса, господарката извика: „Олеле, предадени сме!“ и се престори, че се бори с Нарзес. Аз побягнах. Марцел бе повален и ранен тежко във врата, преди кападокийците да бъдат надвити. В бъркотията техният господар се прехвърли през стената и офейка.

Ако този глупак беше препуснал направо към двореца и бе докладвал на Юстиниан, че е отишъл в Руфиниана в интерес на василевса, с намерението да подведе Антонина да признае публично своето предателство, би успял вероятно да си смени ролята с нея. Вместо това той изпаднал в паника и потърсил убежище в църквата „Света Ирина“, така че, когато на сутринта Теодора и Нарзес го издадоха на Юстиниан, вината му изглеждаше неоспорима.

Църквата „Света Ирина“, опожарена по време на въстанието Ника, бе великолепно възстановена от Юстиниан и представляваше убежище, чиято светост той никога не би дръзнал да наруши. Така Йоан Кападокиеца се отърва с конфискуване на всичките му имущества и — колкото и странно да звучи! — бе осъден да приеме принудително духовен сан.

Йоан се запопи с голямо нежелание, защото по този начин законът му забраняваше да заема светска длъжност. Но старото пророчество се сбъдна. Дворцовата стража го облече с одеждите на Август — тоест със свещеническите одежди на един току-що починал архидякон, който по волята на случая се наричаше Август, и това наистина бе посрещнато с голяма радост в двора, където никак не го обичаха. От „Света Ирина“ го изпратиха в една църква в Кизик, търговски град на азиатския бряг на Мраморно море. Юстиниан бе раздразнен не толкова заради предателството на Йоан Кападокиеца, колкото от това, че Теодора се бе оказала напълно права: той винаги се бе отнасял с недоверие към нея, когато обвиняваше Йоан във вероломство. Напук на нея Юстиниан му върна повечето богатства, уж като проява на християнско милосърдие. Йоан живя мирно и тихо в Кизик още три години, но Юстиниан беше безсилен да попречи на Теодорината решимост да тормози своя враг. Епископът на Кизик, на когото сега бе подчинен Йоан Кападокиеца, получи от нея инструкции да не допусне новопомазаният свещеник да води лек живот. Така Йоан бе заставен да спазва най-стриктно всички обреди и задължения, а това му тежеше много.

Продължихме пътуването си за Дара по суша. Когато стигнахме при крепостта, господарката бе посрещната от Траян, върнал се жив и здрав с хората си и със заграбената в Асирия плячка. Той я отведе до стаята, където я чакаше Велизарий. Без да обръща внимание на сърдечния й поздрав, той веднага й връчи дадените под клетва показания на Фотий за нейната изневяра, както и показанията на сенатора и на двамата слуги. Викна й гневно:

— Това е край на всичко, Антонина! Твоето поведение като моя съпруга трябваше да бъде такова, че да не мога никога да те упрекна за миналото ти. Тъкмо този упрек ти отправям сега — без да искам, си спомних какво беше твоето положение, когато се срещнах за пръв път с теб.

На тези резки думи тя отговори също така рязко. Пое пергамента от ръцете му, прочете го невъзмутимо, разкъса го на две и пусна парчетата на земята. Каза, че няма да се унижи да отрича тези обвинения, но в отговор на грубите му нападки ще заяви следното: не е могла да почувствува болката и мъката, които явно е искал да й причини, а занапред не ще може да го смята за нищо друго освен за жалък шут, който е недостоен да бъде съпруг на жена като нея.

Господарката не се държеше като виновна и безспорно очакваше да убеди Велизарий, че и този път се е заблудил. Но макар да продължаваше, въпреки гнева си, да я обича безмерно, той не можеше да си върне простодушната вяра в нея толкова лесно, колкото навремето в Сиракуза. Нападките му не отслабваха: — Нима искаш да ми кажеш, жено, че твоят син Фотий би се заклел в светия дух, ако не беше сигурен без капка съмнение, че говори истината?

Тя отвърна презрително:

— Мислиш ли, че всички гледат на клетвата така сериозно като тебе, особено ако е дадена пред едно толкова смътно понятие, каквото е светият дух? Нима нашият повелител Юстиниан не даде веднъж същата клетва над светото причастие на Виталиан, за да я наруши после най-невъзмутимо в името на жизненоважни държавни интереси, като се позова софистки на обстоятелството, че Виталиан бил еретик? И аз самата се заклех, един ден преди да тръгна от Константинопол, в светия дух, подтикната също от един вид жизненоважни държавни интереси, а не мисля, че съм особено непочтена.

И тя му разказа за целия заговор против Йоан Кападокиеца. Когато Велизарий чу, че неговата съпруга Антонина, в която бе имал такова доверие, е заложила честта и името му заради някакъв налудничав план за отмъщение, главата му се замая и трябваше да седне. Щом се почувствува по-добре, той я запита:

— Кажи ми, Антонина, толкова безотговорно ли съм служил на императора, та всеки е готов да повярва, че съм способен да стана предател? С какви любовни чарове и магии си успяла да убедиш Йоан Кападокиеца в нещо толкова абсурдно? Как смееш да подхвърляш името ми в устата на негодници! И какво очакваше да постигнеш с тази подлост? Може би покровителството на императора за кръвосмесителната ти връзка с нашия кръщелник?

Вместо да се защити, тя го нападна там, където знаеше, че е най-чувствителен — засегна вярата и мъжеството му:

— Изглежда, само аз нямам право на твоето християнско милосърдие. Но кой може да каже дали от благочестие или от страхливост се примиряваш с презрителното отношение на Юстиниан към тебе! Той те удря и рита като куче и ти като куче пълзиш и се умилкваш в краката му. Като ти приписах, макар и на шега, желанието да възвърнеш изгубеното си достойнство чрез бунт, всъщност ти оказах чест, каквато не заслужаваш.

Велизарий изгуби търпение. Той извика Траян от преддверието и му каза:

— Заведи патрицианката Антонина в отреденото й жилище и постави стража пред вратата. Да остане там под строг надзор до второ нареждане!

Траян остана като втрещен. Господарката почувствува, че има работа с един Велизарий, когото не е познавала дотогава. Тя се уплаши от внезапната пропаст, зейнала между тях, и от ужасните неща, които му бе наговорила. Но беше и възмутена, че свободата й да се държи както си иска е поставена под въпрос, и това я засегна много по-остро от съмненията му в нейното целомъдрие. Тръгна след Траян с каменно лице.

Аз споделих затворничеството й. Тя дълго повтаряше все едно и също:

— Само да ме освободи императрицата, ще види тогава негова светлост Велизарий!

Успях да съобщя на императрицата за случилото се. След един месец, в края на септември, Велизарий получи нареждане да пусне на свобода господарката Антонина и да се върне незабавно в Константинопол. Периодът на задържането ни не беше чак толкова отегчителен й господарката не бе подлагана на никакви унижения, тъй като Велизарий не беше отмъстителен по природа.

Междувременно Фотий бе отишъл в Ефес да доведе Теодосий в Дара, където да бъде наказан, въпреки че Велизарий не му беше възлагал това и всъщност не знаеше нищо за неговите намерения. Фотий успял да заблуди епископа на Ефес, че е агент на Теодора, и с негова помощ изкарал Теодосий от църквата Свети Йоан Евангелист, където той бил потърсил убежище. Фотий го отвел в планинското летовище в Киликия, където болните гвардейци от личната конница на Велизарий възстановяваха здравето си, и го затворил в една колиба, твърдейки, че върши това по заповед на Велизарий. Той бил вече откраднал от Теодосий една голяма торба злато, която тракиецът бе взел със себе си в църквата Свети Йоан. Тези пари господарката Антонина му бе заръчала да депозира в Ефес — тя имаше обичай да влага пари в различни азиатски градове, за да се осигури срещу превратностите на съдбата.

Когато пристигнахме в Константинопол, Велизарий отиде смело при императрицата и я помоли за справедливо наказание на господарката Антонина, като й разказа всичко станало. Императрицата обаче се нахвърли върху него като пантера и му нареди да се помири веднага с жена си. Той отвърна:

— Докато е жив моят кръщелник Теодосий, не може да има никакво помирение. Благородната Антонина е омагьосана от него и се държи по престъпен начин с мен.

Теодора се опита да разколебае самоувереността му:

— Предполагам, че ти никога досега не си изневерявал на Антонина?

— Нима тя ме обвинява в това?

Теодора беше посвоему справедлива и не предприе нищо против самия Велизарий. Но не можа да се сдържи да не му причини болка посредством неговите близки приятели, като ги обвини в действителни, но отдавна забравени простъпки, записани, за да й служат в случаи от този род. Някои бяха пратени в изгнание, други — хвърлени в затвор. А Фотий го очакваха още по-тежки изпитания. Теодора изпрати свои агенти в Киликия, които го задържаха за измама, лъжесвидетелство и кражба. Макар и с консулски ранг, той бе разсъблечен, бичуван и измъчван пред императрицата, докато не призна, че е излъгал Велизарий, и не разкри къде се намира Теодосий.

Колкото до съучастника на Фотий, сенатора, Теодора конфискува всичките му имущества и заповяда да го хвърлят в един мрачен подземен обор, където го очакваше необикновено ужасно наказание. Той бил вързан на яслите с къс оглавник и сковани на гърба ръце. Нещастникът стоял като магаре, без никаква възможност да се движи или да легне, като ядял, спял и вършел всичките си останали нужди на крака. Това крайно жестоко мъчение не го сполетя само заради господарката Антонина: Теодора отдавна му имаше зъб, защото я бе обидил веднъж в нашето увеселително заведение, наричайки я двукрако магаре. След няколко месеца магарешки живот клетникът полудял и почнал да реве като осел; чак тогава тя го освободи, но той умря почти веднага. Фотий бе затворен в друг ъгъл на същия обор, само че без ясли и оглавник. Ще използувам случая да ви разкажа какво стана с него по-нататък. С тайната помощ на Юстиниан, който винаги бе виждал в негово лице един полезен шпионин, Фотий успя на два пъти да избяга от обора и да се скрие в една или друга столична църква, но всеки път Теодора нарушаваше светостта на убежището и го връщаше обратно. Третия път той успя да се добере до Йерусалим, където даде монашески обет и се спаси от нейната отмъстителност.

Хората на Теодора върнаха Теодосий от Киликия в края на ноември. Тя не съобщи веднага за неговото пристигане на господарката, а само й казала закачливо след поредната аудиенция:

— Моя мила патрицианко Антонина, току-що в ръцете ми попадна един изключителен бисер; много ми се иска да узная какво ти е мнението за него. Би ли дошла с мен да го видиш?

В стаята, където я завела Теодора, те заварили Теодосий. Многобройните изпитания не се били отразили на външността му и той си играел на кушетката с една от дворцовите котки. Горката ми господарка останала безмълвна. Тя не можеше да повярва, че той е жив и здрав в Киликия, както я уверяваше Фотий. Теодора ги оставила сами, след като обещала, че като възмездие за понесените страдания и клевети Теодосий ще бъде удостоен с висш военен чин, и за по-голяма сигурност го поканила да живее в нейното крило на двореца.

Така дойде краят на тази лоша година; Велизарий и господарката си оставаха отчуждени.

На следващата година, лето господне 542-ро, в началото на пролетта, цар Хосроу отново премина нашата граница, този път с най-многобройната войска, която бе събирал досега — почти двеста хиляди човека. В това число влизаха няколко отряда бели хуни — Юстиниан се бе опитал напразно да ги подкупи да нападнат персите. След като научиха за успешния набег в Сирия предишната година, те предпочетоха да се присъединят към Хосроу, надявайки се на по-тлъста плячка. Хосроу отново потегли на юг по десния бряг на Ефрат. Знаейки, че вече е ограбил почти всичкото злато и сребро в Сирия, той реши да не си губи времето там и продължи към Палестина. След опустошаването на Антиохия, Йерусалим беше без съмнение най-богатият град на Изтока. Светите места притежаваха несметни съкровища, а постоянният поток от поклонници бе направил баснословно богати местните жители, както евреи, така и християни.

След отзоваването на Велизарий върховното командуване на Изтока бе поверено на Бузес, но той се бе затворил в крепостта Хиераполис с малобройната си войска и се страхуваше дори да прати съгледвачи, които да го осведомяват за напредването на Хосроу. Бузес писа на Юстиниан с молба за не по-малко от петдесет хиляди души подкрепления, макар и да знаеше много добре, че за да събере такава войска, императорът би трябвало да лиши вътрешните провинции от целите им гарнизони, тъй като неотдавна в Италия бе изпратена голяма експедиция, включваща всички налични резерви от редовните войски.

Юстиниан извика Велизарий и му каза:

— Наш верни и превъзходни пълководецо, ние ти прощаваме всички сторени нам злини в миналото и помним само твоите заслуги. Вземай хората си и тръгвай незабавно за Сирия да защитиш нашия свещен град Йерусалим от този езически цар, който, както ни осведомява пълководецът ни Бузес, се хвалел, че ще го превземе преди великденските празници. Ако направиш това, ние ще те възлюбим още повече.

Велизарий бе послушен поданик и затова не възрази на своя василевс, че никога не му е сторил зло, а преглътна мълчаливо упрека. Той беше на мнение, че щом един човек постъпва справедливо и в съгласие със собствената си съвест, такива обиди не могат да го засегнат. Има една християнска поговорка, че да простиш на врага си и да отвърнеш с добро на злото, е все едно да трупаш живи въглени на главата му. Косата на Юстиниан бе непрестанно опърлена от огъня на безпримерната служба на Велизарий. Какъв парадокс: ако някакъв незначителен израз на непокорство, дребнавост, наранена гордост или някое малко поражение бяха наредили Велизарий до останалите пълководци на Юстиниан и го бяха принудили да иска прошка от императора, всичко щеше да бъде наред. Но нищо не е така дразнещо за човек с характера на Юстиниан, както чувството, че неговата слава и сигурността на трона му зависят от един мъж, който е не само неизмеримо по-царствен от него във всяко отношение, но и сякаш никога не греши. Отново и отново Велизарий правеше явно невъзможното и Юстиниан се чувствуваше все по-унизен, че му е тъй много задължен.

Велизарий тръгна за Хиераполис с двайсет души, като сменяше конете на пощенските станции и минаваше по осемдесет мили на ден. Преди да потегли, нареди на останалите гвардейци от личната му конница да го последват колкото може по-бързо, а на минаване през Киликия взел със себе си оздравелите войници, които бе оставил на лечение в Дара, на брой хиляда и петстотин. Един пратеник, упълномощен да взема най-бързия кон във всяка станция, пристигнал в Хиераполис три дни преди Велизарий, за чието идване предупредил Бузес. Когато Велизарий пресичал границата между Киликия и Сирия, пратеникът го пресрещнал и му връчил писмо от Бузес с покана да се приюти в Хиераполис и да действува за неговата отбрана. „Защото много важно е да се погрижиш за своята безопасност и да не се излагаш на риска да бъдеш пленен от персите, които биха сметнали това за по-голяма победа от завладяването на цяла една провинция.“

Отговорът на Велизарий бил напълно в неговия стил: „Нима не знаеш, че цар Хосроу заплашва да превземе Йерусалим? Можеш да бъдеш сигурен, че никога не влизам в битка, ако мога да я избягна, но да се приютя в Хиераполис, докато персите напредват към Йерусалим през една почти незащитена територия, бих сметнал за акт на предателство. Ела при мен в Каркемъш с всичките си хора. По-добре да срещнем цар Хосроу на открито. Петстотин човека ще бъдат достатъчни за отбраната на Хиераполис.“

Велизарий се разположил на лагер при Каркемъш. С помощта на димни сигнали му било вече съобщено, че войската на цар Хосроу включва няколко пехотни поделения. От това той заключил, че този път Хосроу няма намерение да премине пустинята и да нападне Халкида, а да продължи срещу течението на реката до Зевгма и нейния удобен, незащитен път за Антиохия. Но преди да стигне до Зевгма, Хосроу трябвало да мине през Хиераполис и Каркемъш (Каркемъш е на един ден път по течението на реката от Зевгма, докато Хиераполис се намира на три дни път, малко по̀ на запад). Той щял да се изненада, ако се натъкне на вража армия при Каркемъш, един неукрепен град, далеч от сигурните стени на Хиераполис. Именно в Каркемъш пристигнали петте хиляди конници от личната гвардия, пет хиляди души от Хиераполис под предводителството на Бузес и още две хиляди от Каре и Зевгма — общо тринайсет хиляди човека.

Цар Хосроу, който се придвижвал бавно начело на двестахилядната си войска, стигнал до Барбалис, където Ефрат прави завой под прав ъгъл. Колебаел се какво решение да вземе. Очаквал, че само вестта за неговото приближаване ще му разчисти пътя, а съгледвачите му донесли, че при Каркемъш има голяма ромейска войска, предвождана от Велизарий. Ставало невъзможно да нахлуе в Палестина само с конницата, защото по този начин пехотата му, лишена от поддръжката на конницата и защитата на градски стени, щяла да стане лесна плячка на врага. Можел да продължи срещу течението на реката и да приеме битката при Каркемъш, но в такъв случай не било ли по-добре да превземе първо Хиераполис, който заплашвал фланга му? А и не било известно Велизарий да е губил някога в отбрана. Ако знаел с какви сили разполага Велизарий, щял да реши дали да приеме риска на едно сражение. Затова Хосроу изпратил вестоносец до Велизарий — уж да обсъди условията за мир, но всъщност със задача да си отваря добре очите и да докладва за състоянието на императорската войска.

Велизарий, предупреден, че към неговия лагер е тръгнал пратеник, се досетил какви са намеренията на Хосроу. Той се отдалечил на няколко мили от Каркемъш с личната си конница и се разположил на стан върху един хълм, където започнал грижливи приготовления за посрещане на пратеника. По негова заповед никой от хората му не носел ризница, шлем или щит; всички били въоръжени леко — с лък, бойна брадва или копие, в зависимост от племенната си принадлежност — и облечени с чисти бели ленени туники и панталони.

Когато същия следобед пратеникът, един маг, се задал на кон по пътя край реката, край него се стрелнал заек, преследван от няколко тъмнокожи мъже е криви носове, яхнали бързи коне. Заекът възвил неочаквано и предводителят на групата го убил с точен удар на метателното си копие. Те не обърнали внимание на пратеника, докато той не ги поздравил на персийски. Отвърнали му на войнишки латински, който магът разбирал; така той научил, че са маври — а не сирийци, както бил предположил, — дошли отвъд Херкулесовите стълбове.

— Как сте се озовали тъй далеч от родните си места? — попитал изненадан пратеникът.

— О — отговорили му те. — Велизарий принуди нашите царе да му се подчинят и ние с готовност се записахме на служба при него, защото той е най-великият пълководец, когото светът познава, и ни покри със слава и богатство. Но кой си ти?

— Аз съм пратеник на великия цар на Персия.

— Да, знаем — отвърнали те учтиво. — Същият, чиято войска нашият господар Велизарий срази при Дара и Сисавран. Може би искаш да се срещнеш с господаря? Той е много гостоприемен. Ще те придружим до неговата шатра.

И те го повели. Скоро стигнали до равно място, на което две групи конници провеждали бойно учение с тъпи копия. Хората от едната група били с руси коси и румени лица, а другите — в по-голямата си част кестеняви и с нежна кожа, но всички били едри, яки мъже, възседнали едри, яки коне. Пратеникът попитал:

— Какви са тези воини?

— О, това са остготи и вандали. Вандалите идват от северноафриканското крайбрежие край Картаген, който господарят Велизарий върна на империята с оръжие в ръка, а готите са от Италия, още едно негово завоевание. Искаш ли да ги разгледаш по-отблизо? Те са непознати в тукашната част на света.

Маврите изсвирили с пръсти и смесена група от готи и вандали тръгнала към тях.

Пратеникът ги запитал:

— Значи вие сте пленници, заставени да служите на ромейския император?

Един от готите отвърнал:

— Ние не служим никому против волята си. С удоволствие служим на господаря Велизарий, защото той ни обучава на тънкостите на бойното изкуство. Когато се завърнем в нашите земи, ние ще бъдем уважавани мъже.

След това покрай пратеника профучал с диви викове отряд късокраки хуни с дръпнати очи; обяснили му, че това са херули, дошли отвъд Черно море. Те също говорили с почтително възхищение за Велизарий. Из цялата долина магът виждал групи от личната конница, отдадени на бойни и развлекателни игри — борба с копия, стрелба по мишена, мятане на къси копия по колчета за палатките, борба от седлото, гонене на кожена топка с криви пръчки.

Изведнъж затръбила тревога. Моментално всички игри били прекъснати, отделните групи се строили бързо под своя флаг и се присъединили в тръс към съответния ескадрон. По друг сигнал на тръбача ескадроните се престроили с голяма бързина и прецизност в две дълги двойни редици, образуващи почетен кордон. Пратеникът минал между тях, сигурно не без известно смущение. Едва ли някога са били събирани заедно по-отбрани мъже от тези шест хиляди воини. Те изглеждали много по-малко заинтересувани от него, отколкото той от тях, и явно горели от нетърпение да се върнат към своите игри. На върха на хълма била опъната шатрата от просто платно на Велизарий. Пълководецът седял на един пън отпред без военачалническата си пелерина, облечен само с бели ленени дрехи като своите хора и с най-спокоен и безгрижен израз на лицето. След размяната на поздрави с пратеника той наредил на тръбача да свири „свободно“. Шестте хиляди мъже се втурнали с радостни викове назад към долината.

Пратеникът попитал:

— Ти ли си наистина Велизарий? Очаквах да срещна човек с позлатени доспехи, заобиколен от слуги с пурпурни копринени униформи!

Велизарий отвърнал:

— Ако твоят царствен господар ни бе предупредил за идването ти, щяхме да те посрещнем с повече церемонии, а не в това делнично облекло. Ние обаче сме войници, а не царедворци, и не носим пурпур и злато.

Пратеникът предал съобщението. Той казал, че великият цар е наблизо, че воините му са многобройни като скакалци и че желае да обсъдят условията за мир.

Велизарий се засмял добродушно:

— Сражавал съм се в много страни и съм видял най-необикновени нрави, но никога досега не съм имал случай като този — един цар да събере двеста хиляди войници само за да обсъжда условията за мир. Кажи на твоя царствен господар, че нашата страна, макар и гостоприемна, не може да бъде домакин на такава огромна свита. Когато ги върне обратно, готов съм да обсъдим мирните условия като приятели. Давам му пет дни примирие да ги отпрати през Ефрат. Признателен съм на твое превъзходителство за посещението.

Пратеникът се върнал и докладвал на Хосроу:

— Моят най-настоятелен съвет, о велики царю, е да се върнеш незабавно. Ако основният им корпус има дори най-малка прилика с техния челен отряд, ти си загубен. Не съм виждал равни на тях по дисциплина, мъжество и бойно майсторство. Ясно е освен това, че са изключително многобройни, иначе не биха дръзнали да се разположат в неукрепен град като Каркемъш или да се държат така самоуверено, когато изпълняват функциите на челен отряд. Колкото до техния пълководец, Велизарий, в качеството си на маг аз съм свикнал да чета в душите на хората и в него виждам съчетани всички бойни и морални добродетели, така високо ценени от нашите предци. Не бива да рискуваш едно сражение с такъв човек. Ако допуснеш дори най-малка грешка, нито един от твоите хора няма да зърне вече Вавилон.

Хосроу повярвал на пратеника, понеже той говорел без ласкателство. Решил да се върне, макар че и това не изглеждало съвсем безопасно, доколкото войската на Велизарий заплашвала тила му. Най-късият обратен път бил през Ефрат и Месопотамия, но на другия бряг на реката той видял десет-двайсет отряда ромейски конници, които ако се съди по непрекъснатите димни сигнали, изпращани към Едеса, изглежда били авангард на друга голяма армия. Не му се искало да започне преминаването на реката, от страх да не бъде нападнат в разгара на операцията. Тази „друга армия“ всъщност не съществувала — Хосроу бил видял само хиляда души от хората на Велизарий в Каре, които полагали усилия да вдигат колкото може повече шум около себе си. Но магът подчертал, че Велизарий никога не е нарушавал дадената дума и че ако цар Хосроу премине реката в рамките на отредените му пет дни, няма да има от какво да се страхува.

Хосроу побързал да се прехвърли през реката необезпокояван. Персийските войски винаги носят със себе си мостов материал (къси трупи, закачащи се помежду си с куки) така че дори най-широките и бързи реки не представляват препятствие за тях. Като прехвърлил всичките си хора в безопасност на другия бряг, царят писал веднага на Велизарий, подканвайки го да изпрати човек, с когото да обсъдят мирните условия, както бил обещал.

Тогава Велизарий преминал лично Ефрат при Зевгма с цялата си войска. Той изпроводил пратеник да предаде на цар Хосроу, че ако персийската армия се върне през ромейска територия мирно и тихо, Юстиниан ще вземе мерки за незабавното прилагане на уговорените предната година условия.

Хосроу се съгласил и на другия ден започнал обратния поход. Боял се все пак да мине през Месопотамия заради въображаемата армия, затова се върнал по левия бряг на Ефрат, като намалил дажбите на войниците си. Велизарий го следвал по петите на един ден път, както бе сторил преди много години с персийския пълководец Азарет. Но когато стигнал до Барбалис, бил принуден да се откаже — той самият и почти всички негови военачалници бяха отзовани в Константинопол с категорична заповед на императора.

Преследването не можело да бъде поверено на нито един от оставащите пълководци. Като разбрал, че вече не е следен, цар Хосроу продължил към Калиник и го превзел без затруднения. За нещастие Юстиниан бе дал заповед за поправка на стените и зидарите били току-що съборили половината от едната стена, за да я иззидат по-здрава, а гарнизонът, като не могъл да затвори този пробив, избягал. Хосроу бил твърдо решил да не се връща от този набег със съвсем празни ръце, затова нарушил обещанието си и отвел цялото население на Калиник в плен, след като не оставил камък върху камък от града. Така белите хуни успели да се сдобият с очакваната плячка.

Обаче Палестина бе спасена. По-късно Велизарий призна, че е трябвало да има поне четирийсет хиляди души в Каркемъш, за да може да се надява на някакъв успех срещу персите, а е разполагал с не повече от дванайсет хиляди. Каркемъш, казваше той, била най-сладката от всичките му победи. Бе успял да обърне в бягство двеста хиляди персийци с невъоръжени конници от личната си гвардия, и то без да загуби нито един човек. Накрая завършваше: „Персите бяха като скакалци, но ние ги подплашихме и прогонихме от нашата земя с дрънкане на метал и тръбни сигнали.“

Глава двадесета
В немилост

Нека никой не си мисли, че Велизарий бе извикан от Изтока, за да бъде богато възнаграден от своя василевс заради тази безкръвна и славна победа при Каркемъш. Обстоятелствата, довели до неговото отзоваване, далеч не бяха приятни. Ще ги изложа набързо.

Тази година бе годината на чумата, наречена бубонна. Тя не беше нанасяла такива масови поражения от хиляда години насам (тогавашното й избухване в Атина е описано от историка Тукидид). Между войната и болестите съществува пряка връзка. Според мен това се дължи не само на причиненото от боевете замърсяване — непогребани трупове, прекъснати водопроводи, лоши хигиенни условия, — но и на обстоятелството, че военните страсти отслабват разсъдъка и правят тялото податливо на всякакви вредни влияния. Чумата е болест, която не признава лекарите, не подбира жертвите си и ги поразява по един ужасен начин.

Заразата била донесена първоначално от Китай към края на предишната година с едно руло килими, предназначени за някакъв търговец от египетския град Пелузий. Той се разболял, но естеството на болестта не било веднага установено, тъй като първите признаци са винаги слаби и не са съпроводени с треска. Заразата се пренесла на други търговци и на членове на семейството му, преди да се появят характерните отоци, дали името на болестта[1]. Скоро в Пелузий имало вече хиляда случая на заболели. Оттам тя се разпространила на запад до Александрия и отвъд нея и на север до Палестина. През пролетта корабите, превозващи жито, докараха чумата в Константинопол, където беше господарката, а и аз с нея. Защото тези кораби винаги гъмжат от плъхове, а плъховете са податливи на заразата и разнасят нейните семена в кожата си. Корабните плъхове предадоха чумата на пристанищните плъхове от Златния рог, една изключително многобройна колония, а те на свой ред — на канализационните плъхове и така пламна целият град. Отначало нямаше повече от десет случая на ден, но те скоро станаха сто, после хиляда и накрая, в разгара на лятото, десет и двайсет хиляди души дневно се разболяваха от чума.

Отоците се появяваха обикновено на слабините, понякога под мишниците, а в редки случаи и зад ушите. По-късните стадии на болестта се характеризираха, с голямо разнообразие на признаците. Някои от заболелите изпадаха в продължително безсъзнание. Те се съгласяваха да ядат, да пият и да задоволяват другите си естествени нужди, когато ги караха да правят това ако имаха достатъчно предани приятели или роби, които да се грижат за тях, но се държаха като лунатици, не познаваха никого, не забелязваха нищо и оставаха безучастни и без всякакво чувство за времето… Други пък получаваха буйни припадъци — те трябваше да бъдат връзвани за леглата, иначе хукваха по улиците, ревейки и крещейки, че в дома им е влязъл самият дявол или българските хуни, а мнозина, като нямаше кой да ги спре, тичаха към пристанището или към пролива, хвърляха се в морето и се давеха. В други случаи не се наблюдаваше нито тих, нито буен припадък — болните оставаха в пълно съзнание, докато отокът гноясваше и те умираха, крещейки от болка. А някои пък не чувствуваха никаква болка и смъртта настъпваше мирно и тихо, сякаш умираха от старост. Често пъти цялото тяло се покриваше с черни циреи колкото грахово зърно или нещастникът повръщаше кръв, но и в двата случая смъртта беше неизбежна.

Мнозина бяха напълно неподатливи на болестта, дори лекари и гробари, имащи допир с хиляди болни или мъртви, а други, които бяха избягали в планините на Тракия при първите тревожни признаци и живееха на чист въздух, далеч от всякакъв контакт със своите ближни, не можаха да се спасят. Както податливостта, така и признаците нямаха нищо общо с пол, възраст, класа, занятие, вероизповедание или националност.

Докато чумата не се беше разразила с пълна сила, телата бяха погребвани с обичайните ритуали, като всяко семейство се грижеше за своите мъртви. После обаче стана невъзможно да се съблюдава благоприличието — стари гробове биваха отваряни нощем, за да поемат нови обитатели. Накрая в хиляди домове, дори и в най-богатите, всички бяха или измрели, или избягали и непогребаните трупове започнаха да се разлагат. Юстиниан нареди на своя началник на регистрационната служба да се заеме с решаването на този въпрос. Изоставените тела бяха заровени в окопи, но скоро работната ръка се оказа недостатъчна. Тогава вместо гробници бяха използувани защитните кули при Сике от другата страна на Златния рог; телата бяха хвърляни вътре през отвори в покрива, докато кулите се напълниха догоре. Въпреки че покривите бяха отново зазидани, ужасно зловоние се ширеше из целия град, особено когато вятърът духаше от север.

В разгара на епидемията умираха повече от двайсет хиляди души на ден. Търговията и занаятите в столицата замряха напълно, а за публични събирания не можеше да става и дума. Но богослуженията продължаваха и църквите бяха претъпкани с обзети от паника вярващи, като по този начин се превръщаха в основни огнища на заразата. Снабдяването на столицата с храна бе прекъснато, тъй като нито един капитан на продоволствен кораб не смееше да хвърли котва в пристанището, а чумата бе засегнала вече и селските райони. Хиляди пощадени от чумата ромеи умряха от глад. Настана време на поличби и видения — духове бродеха посред бял ден по улиците и (най-голямото от всички чудеса) за първи път се възцари мир между сините и зелените. Разкаяли се злосторници проявяваха невиждано благородство, небивала добродетелност и отзивчивост. По този повод Теодосий каза на господарката: „Нейно светейшество Чумата е далеч по-убедителна, кръстнице, от нашия божествен спасител Иисус.“ Той винаги говореше с презрителен тон за заобикалящите ни страхотии и представяше собствената си неуязвимост като въпрос по-скоро на добър вкус, отколкото на добър шанс. Господарката и аз също бяхме пощадени от заразата. Доколко това се дължеше на редовното опушване на помещенията със сяра, не зная, но много малко от слугите в нашия дом се разболяха. Други оцелели домакинства отдаваха избавлението си на християнски реликви или на езически талисмани, а понякога и на лекове, в които вярваха силно, като извара, разреден лимонов сок или туршия от сливи.

Горе-долу по времето, когато смъртността започна леко да намалява, в двореца плъзна мълва: „Негово свещено величество императорът е също болен. Всички мислеха, че е обикновена простуда, но днес на слабините му се появил оток. Намира се в безсъзнание и не приема никаква храна. Лекарите са единодушни, че няма надежда да оживее.“

Тогава из цялата империя се пусна неоснователният слух, че василевсът бил мъртъв. Дори в тези трагични времена — защото почти всички диоцези бяха вече засегнати от болестта — хората намериха сили да благодарят на Бога, че и злите загиват наред с добрите. И те отправяха молитви следващият император да бъде по-човечен със своите поданици и да държи повече на думата си. Когато слухът стигнал до Велизарий, той бил в Каркемъш — в навечерието на петдневното примирие. Всички военачалници се събрали при него и го запитали:

— На чии заповеди ще се подчиняваш сега, сияйни Велизарий?

Той отговорил незабавно, тъй като не искал да остави впечатление за колебливост или двусмисленост:

— Изборът е в ръцете на Сената. Но лично аз ще гласувам за Юстин, племенник и най-близък роднина на покойния василевс; освен това той има най-висок ранг от цялото семейство на императора.

(Велизарий имал предвид не Юстин, сина на Герман, а друг — син на сестрата на Юстиниан Вигиланция.)

Те казали:

— Но, господарю, клетвата за вярност, която трябваше да положат всички военачалници, бе дадена и пред двамата — пред Юстиниан, като император и пред Теодора като негова съпруга!

— Може би — отвърнал той. — Аз обаче дадох клетва по старите изисквания, само пред Юстиниан. Незаконно е една жена да бъде пълновластна императрица. Макар и да смятам нейна светлост за особено способен и енергичен администратор, не бих приел едно хилядолетно правило да бъде нарушено заради нея. И то само защото готите, арменците, маврите и много други племена в империята няма никога да се съгласят да бъдат управлявани от жена и няма да спрат да се бунтуват, докато тя е жива.

Бузес изразил своето съгласие, добавяйки:

— Що се отнася до мен, даже да не беше така, аз бих отказал да се подчиня на Теодора, която (сега мога да говоря, без да бъда нелоялен, тъй като василевсът е вече мъртъв) е не по-малко чудовище от него, само че е още по-жестока и лукава.

Останалите също били на това мнение, но не го изразили толкова свободно.

След това пристигнала вестта, че Юстиниан все пак не е умрял. Макар и в шейсетата си година (смятана за най-критичен период в живота на човека), той се бе съвзел достатъчно от припадъка, за да разпознае Теодора и Нарзес. Освен това отокът в слабините му започна да бере — признак, че е на път да се оправи. Отокът се пукна, той се изправи отново на крака и се чувствуваше доста добре, само дето говореше малко завалено поради частична парализа на езика.

Докато беше в безсъзнание, неговият фантом, излъчващ зеленикаво-лилаво сияние, бе видян да се плъзга по коридорите на двореца, минавайки без затруднение през вратите и стените, а понякога да влиза и излиза с краката напред през прозорците така, че стражите и слугите губеха ума и дума от страх. В два-три случая фантомът проговорил, изричайки едни и същи думи: „О всесилни Велзевул, закрилниче на монарсите! Не ме взимай още, Велзевуле, че ангелът ще литне нависоко!“ Всички тълкуваха тези думи посвоему — малцина от нас се досещаха, че ангелът — това е Велизарий, чиито криле Юстиниан тъй ревниво подрязваше.

Велизарий имаше вече не само един височайши враг, а двама, защото изопачената версия на думите му, казани пред военачалниците в Каркемъш, бе веднага изпратена до Теодора от Йоан Епикурееца и Петър, негови скрити неприятели, надявайки се по този начин да обезсилят евентуално донесение за проявената от самите тях липса на ентусиазъм към нейната кауза. Това именно бе причината, довела до отзоваването на всички тези пълководци от Барбалис в Константинопол.

В Константинопол чумата започна да стихва и животът в столицата възвръщаше постепенно своята трескава възбуда — проявяваше се жив интерес към предстоящото съдебно разследване. Със самото пристигане на Велизарий и останалите военачалници те бяха поставени под арест. Обвинението бе държавна измяна. Велизарий бе временно освободен от поста главнокомандуващ армиите на Изтока, който бе поверен на Мартин.

Велизарий бе смаян. Той заяви, че е готов да се яви с чиста съвест пред своите обвинители, защото не бе казал нищо невярно или нелоялно. До военачалниците и гвардейците от личната му конница, които бяха пристигнали с него, изпрати следната бележка: „Изглежда, съм бил несправедливо оклеветен пред Негова Милост императора, но съм напълно уверен, че не след дълго ще бъда отново свободен човек. Заповядвам ви, в името на вашата любов към мен, да се въздържате от каквито и да било бунтовнически и престъпни действия, които биха попречили на моето оправдаване. Подчинявайте се във всичко на хората на василевса. Бъдете търпеливи!“

Съдът се състоя в двореца при закрити врата; не бе направено съобщение за хода на делото, което бе гледано лично от Теодора. Велизарий се заел сам със своята защита и чрез кръстосан разпит на Йоан Епикурееца и Петър ги принудил да дадат противоречиви показания. Опитал се да убеди съда, че това са неспособни, свадливи, алчни, непокорни, а на всичко отгоре и неблагодарни военачалници. Признал, че се е изказал против избирането на Теодора за едноличен монарх, но могъл да представи протоколите от срещата, водени от неговия секретар, които доказвали невинността на направените от него забележки — той протестирал против обвиненията, като възразил, че само е защитил основните ромейски закони. Теодора не можела да го осъди за измяна, но била твърдо решена да му причини колкото може повече зло заради това, че не я препоръчал на своите подчинени като, естествен наследник на Юстиниан.

Йоан Епикурееца и Петър били похвалени за своята вярност към престола и наградени с парични подаръци и нови титли.

Присъдата срещу двама-трима от намерените за виновни военачалници, в това число и Бузес, била строг тъмничен затвор дотогава, докато бъде угодно на техни величества. Бузес бе хвърлен в дълбока тъмница, където нямаше с кого да сподели нещастието си; нямаше дори тъмничари, с които да размени една дума. Веднъж на ден му хвърляха остатъци от месо и малко хляб като на диво животно в клетка. Пуснаха го чак след две години и четири месеца. Здравето му бе вече напълно съсипано, беше се научил да лази на ръце и крака, които се бяха покрили с мазоли, а косата и почти всичките му зъба бяха опадали. Нещо повече, очите му не можаха да понесат внезапното връщане на дневна светлина и той загуби завинаги способността си да чете и да вижда ясно предметите. Така бе отмъстено за жителите на Антиохия, чийто откуп той открадна навремето от добросърдечните едесци.

Велизарий, макар и намерен за невинен по обвинението в измяна, бил признат за виновен в това, че „повярвал в зловредни слухове и допринесъл за тяхното разпространяване“ (слуха за смъртта на Юстиниан), че не наказал Бузес за предателските му думи и че бил допуснал падането на… Калиник! Свалянето му от поста главнокомандуващ било потвърдено и всички негови имущества — земи, стока и пари — конфискувани в полза на императорската хазна.

Велизарий изслушал присъдата с достойнство и не я обжалвал. Единствената му забележка била, че — останал без средства — няма да може да осигури снаряжението, заплатите и прехраната на личната си гвардия, служила вярно на василевса в много войни.

Теодора отвърнала:

— Те се смятат за твои домашни роби и затова няма защо да се тревожиш за тяхната съдба. Те също са конфискувани.

Велизарий запазил мълчание, но стиснал юмруци така, че кокалчетата му побелели. Той обичаше хората от личната си конница и не му е било никак лесно да се примири, че ще го разделят от тях и ще ги дадат на некомпетентни военачалници.

Теодора се обърнала към Нарзес и казала:

— Робите на бившия главнокомандуващ армиите на Изтока, намиращия се тук Велизарий, да бъдат поделени между висшите дворцови военачалници, като първият избор се дава на теб. Ако някои от тях останат, понеже издръжката им не може да бъде поета от придворните, нека имперските секретари си ги разпределят по жребий.

Така Велизарий видя с болка на сърцето как мнозина от тези сурови мъже, овладели благодарение на него до съвършенство тънкостите на бойното изкуство, стават вратари и прислужници на парфюмирани евнуси.

Той загуби не само половината хора от своя ескадрон, които го бяха придружили до Константинопол, но и останалите, също извикани обратно по височайша заповед. Велизарий пак им изпрати тайно съобщение: „Търпение, другари, много ви моля! Не след дълго всичко ще бъде отново наред. Прекарайте приятно отпуската си в столицата, продължавайте да се упражнявате както съм ви учил, не давайте израз на съжалението си към мен, преглъщайте всички обиди. Търпение!“ Те се подчиниха, макар и неохотно.

Столичната тълпа, която, както е известно, е толкова неспособна на трезва преценка, колкото и непостоянна, чу за присъдата на Велизарий със скрито ликуване. Във винарните се говореше: „Няма съмнение, императорът и императрицата сами се погубиха със своята неблагодарност. Нашият Велизарий няма да преглътне подобна несправедливост. Той е толкова смел и горд! Само почакайте: скоро ще чуем за внезапно въстание на личната гвардия и за кърваво убийство в свещените покои на двореца.“

Всички чакаха с нарастващо нетърпение. Но нищо не се случваше. Хората скрито негодуваха, че техният предишен идол, техният славен герой Велизарий, се е огънал пред злобата и неблагодарността на царствените си господари с унизителното смирение на каещите се монаси. (Те клечат като жаби в килиите си в очакване на дежурния флагелант, който обикаля с теления си бич и шиба голите им гърбове, докато не се отворят отново старите им рани.) Когато гражданите за пръв път го наобиколиха на улицата с викове на възмущение и съжаление, той ги отблъсна гневно, крещейки: „Граждани, запазете тишина, този въпрос засяга само императора и мен. Оставете ме, моля ви, и вървете по своите работи!“

Велизарий имаше малка свита от четирима-петима млади стотници, които вярно го следваха въпреки предупрежденията на Нарзес, че по този начин ще си навлекат височайше подозрение и ще загубят всяка надежда за повишение. Останалите му другари проявяваха повече предпазливост и не го поздравяваха, макар че ако бе развял знамето на бунта, повечето от тях щяха веднага да се наредят под него. Той нае едно съвсем скромно жилище недалеч от Говежди площад в къща, намираща се непосредствено до обществените зали. Тези зали са построени около един водоскок и могат да бъдат наемани от семейства, които живееха в малки къщи, за сватбени и погребални тържества и други подобни случаи. Велизарий зависеше от същите млади стотници дори за най-необходимото. Ако не бяха те, трябваше да разчита на подаяния. Теодора не само му бе взела всички имущества в столицата; тя изпрати свои хора и в Едеса, където беше оставил голяма сума за покриване на военни разходи, и обсеби и нея.

Всеки ден Велизарий отиваше да поднесе своите почитания в двореца, сякаш не се бе случило нищо. Юстиниан напразно се опитваше да го предизвика с постоянни насмешки и подигравки, защото търпението на този човек го довеждаше до отчаяние. Една сутрин той отказа да приеме Велизарий, като се позова на неотложни дела, и му заповяда да чака пред портата до вечерта. Велизарий се подчини и прекара целия ден навън, без да хапне нищо, изложен на хорското любопитство. Накрая тълпата, възмутена от това — според тях — робско покорство, започна да го замеря с гнили плодове и боклуци, така че патрицианската му тога се покри с позорни петна. Той не отрони нито дума и дори не се наведе, за да избегне ударите, но наказа сурово един безочлив хлапак, който се промъкна покрай стената и се опита да го дръпне за брадата. Сграбчи досадника за панталоните и го захвърли надалеч; казват, че младежът останал години наред недъгав. Привечер бе допуснат най-сетне в двореца и поиска разрешение да отправи едно прошение към императора и Юстиниан се съгласи да изслуша прошението, като се надяваше, че най-после е успял да подтикне Велизарий към открито негодувание. Но той бе разочарован — Велизарий помоли само да му бъде дадена нова тога, за да можел да се представи в приличен вид на следващата аудиенция.

Юстиниан отвърна язвително:

— Нямаме пари за твоето облекло, сияйни Велизарий. Ако не можеш да си позволиш да носиш прилични тоги, по-добре да изличим името ти от списъка на патрициите. Така ще ти бъдат спестени всички церемониални задължения.

Велизарий се поклони ниско и отговори:

— С какъвто и ранг или чин да ми бъде разрешено да служа на твое величество, твоя светлост може да разчита, че ще изпълнявам вярно и предано своите задължения.

Името му бе изличено от списъка и той не се появи в двореца в течение на много месеци.

През цялото това време, разбира се, господарката продължаваше да се радва на приятелството на Теодора; тя не само не загуби нищо от своите богатства, но и ги умножи, получавайки като дар голяма част от имуществата на Велизарий, включително голямото му имение в Руфиниана. Даваше си вид на много по-безразлична към неволите на своя съпруг, отколкото зная, че беше в действителност. От своя страна аз никога не споменавах пред нея за Велизарий, ако можех да избягна това, а когато, сама намекваше за него, стараех се да не показвам отношение. Но кръвта ми кипваше, като гледах тържеството на Теодосий за сметка на Велизарий. През онези дни той беше на голяма почит в двореца и се движеше навсякъде, придружен от четиристотин тракийци от личната конница, получени в дар от Теодора. Беше непрекъснато насаме с Теодора, която го бе назначила за магистър на дворцовите забавления.

Относно тъмните подробности на последвалите събития се разпространяват най-различни версии — някои правдоподобни, други направо смешни, но нито една не беше автентична. Така или иначе, Теодосий умря от дизентерия на деня на свети Стефан, третия ден на Рождество; дали това бе случайно съвпадение, или пък някой го бе отровил на рождественското пиршество си остана загадка за историята. Малцината, имали възможност да огледат тялото, бяха склонни да смятат, че е бил отровен.

Поверително мога да заявя следното: за смъртта му Велизарий няма никаква вина, нито пък някой от приятелите на Фотий. Не е невъзможно някой услужлив слуга на господарката Антонина да е помислил, че по този начин предугажда нейните желания. Не мога да вляза в повече подробности. Едва ли е нужно да казвам, че Евгений остана извън всяко подозрение.

Господарката посрещна смъртта на Теодосий със смесени чувства. Напоследък тя промени държането си към него, и то е учудваща внезапност. Бе започнала да вярва, с право или без право, че с помощта на същата изтънчена галантност, с която си бе послужил по отношение на нея, любимецът й е успял да стане сега любовник на Теодора. И наистина, той започна да се отнася към господарката с безразличие, което сигурно я засягаше дълбоко, макар че тя правеше всичко възможно да скрие наранената си гордост.

Теодора прие смъртта му с леко сърце — императрицата дори не се заинтересува от какво бе настъпил краят. Прояви обаче искрено съчувствие към господарката за понесената загуба и нямаше, изглежда никаква представа каква горчива ревност я бе измъчвала. Някои твърдяха, че Теодора се държала по този начин, за да лиши Юстиниан от удоволствието да я види скърбяща, защото според тях самият император бил заповядал да убият Теодосий от ревност към жена си, която в действителност страдала много от загубата на своя любимец. Но в това няма нищо вярно.

Господарката изпадна в дълбока меланхолия. Толкова много отслабна от безсъние и липса на апетит, че изглеждаше десет години по-стара от истинската си възраст, която тогава беше четирийсет и две години.

Един ден, когато отидох в стаята й, тя ме погледна със зачервени от плач очи. Макар и често да я бях виждал унила, раздразнена, разгневена или отчаяна, не я бих виждал да плаче от детските й години.

— Господарке — казах тихо аз, — аз съм твоят пръв роб и съм ти бил верен през целия си живот. Предаността към теб ми е по-скъпа от всичко на света: готов съм да дам живота си за теб, знаеш много добре това. Сподели с мен мъката си, кажи ми какво те гнети. О, сияйна Антонина, сърцето ми се къса, като те гледам да плачеш.

Сълзите й бликнаха отново, но тя не отговори нищо.

Тогава аз попитах:

— Господарке, мила ми господарке, кажи, за Теодосий ли скърбиш?

— Не, Евгений, верни ми приятелю, не! — извика тя. — Кълна се в Хера и Афродита, не! Не за Теодосий мисля, а за моя съпруг Велизарий. Ще трябва да ти се доверя отново, както сторих това преди много години в нашето увеселително заведение, иначе мълчанието ми ще ме довърши. О мили ми Евгений, бих дала всичко, което притежавам, само и само да не бях никога поглеждала този вероломен Теодосий. Велизарий винаги е бил моята истинска любов, а аз, глупачката, направо го съсипах. И сега не мога с нищо да поправя сторената глупост.

Аз също се разплаках.

— Трябва незабавно да се потърси помирение! — викнах възбудено аз.

Но тя отвърна, че гордостта на Велизарий, а и нейната собствена гордост нямало да допусне помирение. Освен това Теодора съвсем не била простила на Велизарий, а василевсът го ненавиждал повече от всяко друго човешко същество.

Като размислих малко, казах:

— Струва ми се, че цялото положение ми е ясно и че мога да намеря изход.

— Няма никакъв изход, Евгений.

Аз обаче продължих смело:

— Господарке, според мен, ако отида при Велизарий и му кажа (това винаги е било скривано от него) как Фотий след мъчение е признал, че те е наклеветил неоснователно, ако му се закълна, че ти и Теодосий никога не сте били любовници, и ако му заявя, че клетвата ти на Йоан Кападокиеца е била дадена по заповед на императрицата — нима не е така? — и че си поискала прошка от Бога за това злодеяние и за другите си богохулства, а ти веднага ще сториш това, нали, мила господарке, за да умилостивиш Велизарий? — и че всъщност ти имаш повече основания да се чувствуваш обидена от него, отколкото той от тебе…

— О, мъдри ми Евгений, върви с моята благословия. Да, ще поискам прошка от Бога — няма да допусна такава дреболия да се изпречи на пътя ми. Кажи му всичко, което току-що изреди, и тогава, ако той забрави своята гордост и яда си, можеш да го увериш, че никога не съм обичала никого другиго, освен него и че няма да се успокоя, докато не му бъдат върнати свободата и честта — след това никой вече няма да може да ни раздели.

— Значи ще се обърнеш към императрицата?

— Да. Ще й напомня за услугите, които й направих напоследък във връзка с Йоан Кападокиеца, за нашето старо приятелство и за някогашното приятелство между нейния баща, главния мечкар, и моя, колесничаря…

— Скъпа господарке — прекъснах я аз, — имам още едно предложение. Мисля, че ще мога да погубя окончателно Йоан Кападокиеца. Ако успея и ако ти си припишеш заслугата за това, императрицата сигурно би ти дала всичко каквото поискаш!

— Но как? — попита тя нетърпеливо. — Как би могъл да го направиш?

— Днес следобед в една винопродавница завързах разговор с един нещастен млад човек от Кизик, който страда от изтощителна болест и не му остава много да живее. Заедно с цялото си семейство — стари родители, жена и три невръстни деца — той бил изгонен от дома си по заповед на епископа на Кизик. Пристигнал сам пеша в Константинопол и се явил днес в двореца да потърси правда и помощ, но служителите го изгонили, защото епископът се радва на благоволение в двора. Трогнат от съдбата му, аз му дадох един сребърник и му казах да дойде утре по пладне при статуята на Северовия слон. Не споменах нито моето име, нито името на моя господар, а и никой в тази винопродавница не ме познава.

— Е?

— Дай ми петстотин номизми, господарке, и това ще ми стигне да погубя Йоан Кападокиеца.

— Нищо не разбирам.

— Дай ми парите, и ми се довери за останалото!

— Ако успееш, Евгений, ще ти даря петдесет хиляди и свободата!

— За какво са парите, ако не за да осигурят физически удобства, каквито и сега имам? Какво значи „свобода“, ако не добро отношение, на каквото и сега се радвам? Не, господарке, достатъчна награда за мен ще бъде, ако ти, господарят Велизарий и императрицата се отървете от един стар враг, ако смъртта на твоя баща и мой предишен господар Дамокъл бъде отмъстена и ако именно аз стана причина за помирението между императрицата и господаря Велизарий.

Същата вечер намерих Велизарий в мизерното му жилище. Макар и отслабнал от нов пристъп на маларична треска, той се надигна от постелята да ме посрещне. С усмивка, която прикриваше дълбокото му вълнение, Велизарий попита:

— Не се ли страхуваш от това посещение при мен, Евгений, стари ми приятелю?

— Не, сияйни господарю! — отвърнах аз. — С вестта, която нося, бих дръзнал да мина дори през огъня или през някой стан на българските хуни.

По лицето му се изписа раздразнение.

— Не се обръщай към мен с титли, които ми бяха отнети. Каква е тази вест?

Разказах му, сякаш по собствено усмотрение, всичко, за което бяхме се споразумели с господарката. Изслуша ме с най-голямо внимание — само извика „О!“, когато казах, че жена му е поискала прошка от Бога. Накрая му показах държавните документи, съдържащи признанието на Фотий (подкупих преписвача в кабинета на помощник-началника на регистрационната служба да ми ги заеме за един ден). Велизарий ги прочете отначало набързо, после много внимателно, докато най-после се тупна по гърдите и каза:

— Заради необузданата си ревност и голямото си лековерие заслужавам всичко, което се стовари върху главата ми. Но сега, Евгений, е вече много късно, уви! Твоята господарка няма никога да ми прости моето поведение към нея в Дара, дори ако й се извиня за всичко.

Казах му да не губи надежда, защото нещата могат да се уредят. След това повторих съобщението на господарката, но отначало той не можа да повярва в неговата истинност. Накрая каза:

— Ако твоята господарка Антонина наистина е готова да ме изслуша, кажи й, че цялата вина е само моя, но че не друго, а прекомерната ми любов към нея е причината да проявя такава липса на здрав разум!

Същата нощ Велизарий и господарката се срещнаха тайно в неговото жилище. Единствен аз знаех за това. И двамата ме прегърнаха, целунаха ме по бузата и казаха, че ми дължат живота си.

На другия ден се срещнах с младия човек от Кизик под статуята на слона. Дръпнах го в едно усамотено място му казах:

— Тук в тази торба има петстотин златни номизми. С тях твоето семейство ще може да живее прилично до края на дните си. Но за да ги спечелиш, ще трябва да проявиш отчаяна смелост.

— Какво искаш да сторя, благодетелю? — попита той.

— Трябва да убиеш епископа на Кизик. Той е враг на моя господар, чието е това злато.

— Твоите думи ме плашат! — извика той.

— Но защо, след като и без това ти остава да живееш още само няколко месеца и след като с тази си постъпка с един удар ще си отмъстиш за понесената несправедливост и ще осигуриш изпадналото си в беда семейство?

— Кой е господарят ти? — запита той.

— Ще ти кажа без колебание — отвърнах. — Той е Йоан Кападокиеца; понастоящем свещеник в катедралата на Кизик.

Накарах го да повярва, че наистина ще му дам обещаното злато, след като му връчих десет номизми като аванс, той се нае да извърши убийството и радостен, си тръгна.

Скоро от Кизик пристигна очакваната вест. Младият човек бе изпълнил своето задължение. След служба останал да чака вън пред портала на катедралата и когато епископът се появил, той го намушил с един дълъг нож. Хванали го и го заплашили със страшни мъчения, ако не разкрие подбудите за това светотатствено убийство. Както очаквах, той не споменал за нанесените му неправди и казал само, че бил подкупен да стори това за десет златни монети от Йоан Кападокиеца. Неприязънта, изпитвана от Кападокиеца към епископа, беше всеизвестна. Изправили го пред местния съд за съучастие в убийство, намерили го за виновен и го осъдили на смърт. Господарката се застъпи за него пред Теодора и младият човек бе помилван — по-късно аз му изпратих остатъка от петстотинте номизми. Колко още е живял след това, не зная.

Животът на Йоан Кападокиеца също бе пощаден от Юстиниан под предлог, че няма достатъчно доказателства за вината му. Все пак той бе лишен от свещеническия си сан, бичуван и принуден да си каже всичките минали грехове. Макар и да не се призна за виновен в убийство, останалите му престъпления бяха толкова ужасни, че заслужаваше да бъде обесен десет пъти заради тях. Цялото му имущество бе конфискувано в полза на короната, а той самият бе натоварен гол-голеничък на един търговски кораб, заминаващ за Египет (някой на борда се смилил и го наметнал с грубо одеяло). При всяко спиране на кораба го карали да слиза на брега и да проси хляб и медни петачета на кея. Така отмъщението стана най-сетне пълно — Теодора и господарката се бяха заклели да докарат Кападокиеца до голота и просешка тояга, а не да причинят смъртта му. Душата на колесничаря Дамокъл, моя предишен господар, намери най-сетне покой край бреговете на Стикс.

Сега господарката можеше вече да отиде при Теодора и да я помоли да прояви отново своето благоволение към Велизарий, като заяви, че тя самата е готова да му прости и да заживее пак с него. Предаността й към Теодора бе доказана за сетен път, а Велизарий нямало да направи нищо повече, с което да предизвика недоволството на своята императрица — тя можела да бъде сигурна в това.

Теодора не отхвърли нейното прошение. Тя изпроводи един императорски пратеник със следното писмо до Велизарий: „Ти много добре си даваш сметка, най-достойни човече, колко несправедливо си обидил своите владетели. Но тъй като аз съм много задължена на жена ти за неоценимите й услуги към короната, по нейна молба изличих от аналите всички обвинения срещу теб и ти давам милостивата си прошка. Така че занапред не бива да се страхуваш за безопасността си или за имуществата си, но ние ще съдим за теб не само по отношението ти към нас, но и по държанието ти към нея.“

Така Велизарий си възвърна отново височайшето благоволение, защото дори Юстиниан бе вече на мнение, че гордостта му е била достатъчно унизена; бяха му върнати половината от неговите съкровища и всички земи и къщи. Юстиниан задържа останалата част от парите, възлизаща на четвърт милион номизми, заявявайки, че на един поданик не подобава да притежава такава голяма сума, когато императорската хазна чувствува остра нужда от средства.

В знак на близкото приятелство между семейството на господарката Антонина и нейното собствено семейство Теодора реши, че Йоанина, дъщерята на господарката от Велизарий, трябва да бъде сгодена за най-близкия й родственик — Анастасий Дългокракия, син на пълководеца Ситас и сестра й Анастасия. Тя виждаше този младеж като наследник на престола след смъртта на Юстиниан и нейната собствена смърт — тази женитба би засилила много позициите му в столицата. И годежът се състоя.

Може да ви се стори странно, че не съм споменал нищо за Йоанина след нейното раждане непосредствено преди експедицията на Велизарий за Картаген. Всъщност тя не беше близка с нито един от родителите си. Господарката Антонина не взе невръстното дете, когато тръгна с Велизарий на война, а го остави под настойничеството на Теодора, която започна да го чувствува като своя собствена дъщеря. Йоанина оставаше при Теодора в свещените покои на двореца дори когато родителите й се завръщаха в престолния град. Господарката беше доволна от това положение на нещата: тя изпитваше майчински чувства главно към Марта, съпругата на Хилдигер, която за зла участ бе отнесена от чумата. Велизарий обаче понасяше тежко това отчуждаване от единственото си дете. Той често й изпращаше писма и подаръци от далечните страни, с които нежно й напомняше, че има баща. Но когато се срещаха по време на кратките паузи между войните, това ставаше винаги в сянката на трона и Йоанина посрещаше със смущение неговата сърдечност. С Антонина детето се държеше по-свободно, като с някоя добродушна знатна леля.

Новината за годежа на Йоанина скрепи в очите на всички помирението на Теодора и господарката с Велизарий. Теодора успя дори да убеди императора да бъде свидетел при размяната на дарове в дома на Велизарий и присъствието му там бе изтълкувано като добър знак за ново процъфтяване на Велизариевия род. Велизарий и господарката бяха ескортирани от остатъка от неговата лична гвардия — четиристотин тракийци, преминали във владение на господарката след смъртта на Теодосий и върнати сега на предишния им господар. Но останалите шест хиляди и петстотин техни другари по оръжие не му бяха дадени обратно.

Отзоваването на Велизарий от Изтока бе цяло бедствие за този район. Юстиниан даде заповед за нахлуване в Персийска Армения и подсили граничните войски до почти трийсет хиляди човека, но подели командуването между най-малко петнайсет пълководци. Всеки един от тях се придържаше към свой собствен план на действие, и при Дубис на река Аракс техните разединени сили бяха разгромени от някакви си четири хиляди перси и обърнати в паническо бягство, изоставяйки на произвола на съдбата плячката, знамената и оръжието си. Някои от тези пълководци продължили да бягат, докато конете им не паднали от изтощение, макар че на трийсет мили околовръст нямало и следа от неприятеля. Тогава всевластната чума се оказа най-неочаквано наш съюзник — тя се разпространи внезапно на персийска територия, която бе пощадена от нея до този момент, и прибра по един от всеки трима души във владенията на великия цар; ако не се бе случило така, лошо се пишеше на Ромейската империя. Защото от всички трийсет хиляди човека десет хиляди бяха убити в Дубис и десет хиляди пленени заедно с целия обоз амуниции и плячка.

Когато Велизарий пожела да се върне на Изток и да събере оцелелите, Юстиниан отклони високомерно това негово прошение. Истинската причина, която василевсът естествено не сподели с него, беше, че той не искаше Велизарий да успее още веднъж там, където другите се бяха провалили, и по този начин да се окаже незаменим; вместо това Юстиниан каза с характерната си противна усмивка, че занапред господарката Антонина трябвало да придружава своя съпруг по време на военните му кампании като гаранция за неговата лоялност и че тя „без съмнение не би желала да посети отново персийската граница предвид претърпените от нея огорчения по време на предишното й пътуване“.

След това той продължи с думите, че ако Велизарий копнеел толкова много за бойното поле, можел да се върне в Италия и да довърши докрай наполовина свършената работа.

— От твоя страна бе крайно неразумно и нелоялно, сияйни Велизарий — каза той, — да се върнеш при нас в Константинопол, преди да си стъпкал и последните искри от бунта на готите, които оттогава не са спрели да тлеят, за да се разразят напоследък в опасен пожар.

Велизарий отвърна с неизменното си търпение:

— Върни ми останалите конници от личната ми гвардия, твое величество, и ще направя всичко каквото мога.

Юстиниан се подсмихна.

— За някое ново предателство, така ли? Не, не, пълководецо, аз съм стар заек и не се хващам на такъв зелев лист. Освен това почти всички от твоите някогашни гвардейци бяха заведени неотдавна от придворните ми военачалници, както знаеш, на персийската граница и ние не можем да си позволим да ги върнем оттам. Но защо спориш с нас ти, който до съвсем скоро беше само един просяк? Ще ти разрешим да свикаш нови набори откъдето искаш в нашите владения, но тъй като повторното разразяване на войната в Италия се дължи очевидно на тогавашната ти небрежност, ние държим да финансираш с лични средства тази експедиция. Ние нямаме пари, но ти все още притежаваш голямо богатство. Ако приемеш това поръчение, ще те удостоим с голяма чест: ще те направим началник на дворцовите конюшни. До утре искаме да знаем какво е твоето решение.

И го отпрати.

Велизарий прие предложените му условия, понеже се отвращаваше от пазарлъци. Скоро отплава за Италия заедно с господарката Антонина, в чиято свита бях и аз, и със своите четиристотин тракийци. Новата му титла развесели много господарката. Тя често обичаше да казва: „Клети ми съпруже, провъзгласиха те за началник на Авгиевите обори, но ти забраниха да ги чистиш!“ (При своя пети подвиг героят Херкулес получил задачата да почисти за един ден оборите на цар Авгий и той се справил с нея, като отбил да текат през тях водите на две реки — Алфей и Пеней.)

Приблизително по същото време Соломон падна убит в Африка при сражение с нахлула мавърска част. Той се бе проявил като много способен префект, макар и силно затруднен от недостатъчния брой войници. Ромейските африканци отдавна съжаляваха за щастливите дни под вандалско управление, когато маврите си стояха в планинските крепости, а бирниците от Константинопол не бяха още започнали да съсипват страната. След смъртта на Соломон маврите колеха, палеха и опустошаваха без милост и без страх от възмездие. Колкото повече обедняваше диоцезът, толкова по-непосилни ставаха таксите, налагани на оцелялото имущество, защото данъчната оценка, направена в годината, когато Велизарий беше консул, си остана непроменена. После дойде и чумата. В тези години на всеобщо бедствие загинаха пет милиона души от населението и тъй като много земя остана необработена и неполята, пустинята я погълна. Мисля, че тази плодородна земя няма никога да се съвземе от преживените беди — поне докато продължава да бъде в границите на империята.

[1] Бубон (гр.) — букв. слабина; бубонната чума представлява възпаление на лимфатичните жлези, предимно в слабините. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и първа
Изгнание в Италия

А сега трябва да разкажа за петте години на безспорно най-неблагодарната военна кампания, предприета някога от знаменит пълководец. Разочарованието ни потиска не само когато го изживяваме, но и когато говорим за него. Затова ще бъда кратък и ще напиша само толкова за този последен поход на Велизарий в Запада, колкото да докажа, че смелостта, съобразителността и енергичността му бяха останали незасегнати от трийсет години почти непрекъснато воюване и че той направи всичко каквото можеше да се очаква от него, ако не и повече.

Сигурно си спомняте, че готската корона украсяваше вече главата на един млад благородник на име Тотила, който в началото имаше под своя команда не повече от хиляда копия и владееше само един що-годе силен укрепен град — Павия. Но той беше първият способен монарх на готите след смъртта на Теодорих. Поради раздорите и бездействието на единайсетте императорски пълководци той успя да увеличи броя на хората си до пет хиляди и да ги организира в добре въоръжена войска. Същата година, в която Велизарий се скара с господарката в Дара, Йоан Кървавия, Бесас и останалите бяха получили заповед от Юстиниан да „смажат последните остатъци от готите“, но императорът не искаше да повери върховното командуване на нито един от тях. Те имаха на разположение дванайсет хиляди души, в това число и гарнизона на Сисавран, взет в плен от Велизарий и пристигнал неотдавна от Изтока. Главно поради разногласията им във връзка със справедливото разпределение на очакваната плячка те бяха безславно победени от Тотила при Фавенция, давайки хиляди убити и пленени, като при това — нечуван позор! — всички знамена бяха изоставени, макар че пълководците успяха да се спасят до един. Единствен персийският ескадрон се би смело и затова понесе най-тежките загуби. Накрая всеки от единайсетте пълководци поведе оцелелите си хора зад стените на собствената си крепост, така че цяла Италия можеше да бъде спокойно завзета от войската на Тотила.

Йоан Кървавия поведе отново на бой получените от Равена подкрепления. Макар и все още с по-малочислена войска, Тотила разби Йоан Кървавия в сражение недалеч от Флоренция и не само уби и рани много от неговите хора, но и успя да убеди голяма част от тях да преминат на страната на готите. Александър (Ножицата) бе довел войниците в Италия до крайно ниско състояние на духа, крадейки от техните възнаграждения и дажби. Никой войник не би се сражавал дълго време без заплата и прилична храна, освен ако не защищава собствения си дом и не се намира под предводителството на смел пълководец. А и когато сред командирите цари несъгласие, какъвто беше случаят, редовите войници скоро разбират това и загубват доверие в началниците си. Преминалите на страната на Тотила се поставяха под закрилата на един крал, който държеше на дадената дума — храбър, енергичен, великодушен предводител, който не споделяше върховното командуване със съперници.

Идната пролет, същата, през която Велизарий бе изпратен срещу цар Хосроу в Сирия, Тотила остави императорските пълководци да се крият в своите крепости в Североизточна Италия и се отправи към почти незащитения Юг. Прегази го с лекота, като завзе крепостите Беневентум, където разруши укрепленията, и Кума, където намери големи съкровища, и не след дълго започна обсадата на Неапол.

В Равена Йоан Кървавия писа от името на всички пълководци до Юстиниан с молба да прати подкрепления. Юстиниан реагира с неочаквана бързина и изпрати един сенатор, Максимин, начело на голяма флота и на всички войници, които можаха да бъдат събрани от учебните лагери и гарнизонните градове на Изтока. Максимин бе назначен за главнокомандуващ на войските в Италия. Той бе страхливец и нямаше никаква бойна закалка. По-голямата част от времето си прекарваше в пост и молитви. Юстиниан никак не обичаше да поверява големи армии в ръцете на видни пълководци от страх да не му изменят. Той, изглежда смяташе, че победите се печелят на колене, а не на седлото.

Експедицията завърши катастрофално, както и можеше да се очаква. Първо, Максимин се задържа месеци наред в Гърция, като изпрати напред един от своите военачалници с известен брой продоволствени кораби, но с недостатъчна за освобождението на Неапол войска. Конницата на Тотила изненадала тази малка флота, когато екипажите слезли непредпазливо на брега при Салернум да се запасят с вода и да се поразтъпчат, и взела почти всички в плен. Тогава Максимин отплава за Сиракуза в Сицилия, откъдето изпрати останалите войници и останалите кораби пак на помощ на Неапол. Бе вече ноември, твърде късна есен за безопасни плавания. Силен северозападен вятър настигнал експедицията недалеч от Неапол и изтласкал корабите на брега — разбира се, точно на онзи бряг, където крал Тотила се бил разположил на стан със своите готи. Стотици воини, успели да се спасят от яростта на вълните, били натикани обратно в морето от безмилостните готи, които не желаели да се обременяват с пленници. Ромейският военачалник, предвождащ експедицията, бил обаче пощаден. Сложили му един оглавник и го накарали да отиде в Неапол и да прикани жителите му да се предадат, тъй като не можели вече да разчитат на помощ и били застрашени от гладна смърт. Тотила обещал да пощади живота им.

И Неапол не закъснял да се предаде. Когато видял до какво изтощение са стигнали жителите му, Тотила проявил човечност и разбиране, твърде рядко срещани у един варварин. Той се погрижил да не натъпчат изведнъж празните си стомаси и да умрат, като постепенно възстановявал силите им чрез равномерно увеличаване на дажбите. Не прибягнал до отмъщение и дори пуснал гарнизона с военни почести, като снабдил войниците и с товарни животни, за да могат да стигнат до Рим. Освен това, за пример на собствените си хора и за насърчение на местното население, той екзекутирал един готски войник за изнасилване на италийска девойка, на която подарил за зестра цялото имущество на провинилия се. Тотила наредил обаче да бъдат сринати защитните стени на Неапол, така че дори и да бъде върнат, градът никога вече да не може да послужи като база за военни действия, насочени срещу готите.

Крал Тотила възнамерявал да се отправи след това към Рим, чийто гарнизон се намираше под командата на Йоан Кървавия, и да го превземе, защото гражданите симпатизирали на готите и щели да го посрещнат с добре дошъл. Но по това време чумата бе стигнала вече до Италия и по улиците на Рим навсякъде се търкаляли непогребани трупове. Тотила побързал да избяга от заразата. Част от войската му била изпратена да обсади Отранто, а той самият започнал, начело на останалата армия, обсада на Ауксимум и Тибур. Тибур бил превзет поради предателство и по този начин били прекъснати транспортните връзки между Рим и Етрурия, осигуряващи снабдяването с провизии на жителите на Рим. Колкото повече се разпадали имперските войски, толкова повече укрепвали силите на Тотила. Заплащането на ромейските войници зависеше от постъпленията от Италия — пари не можели вече да се намерят, понеже готите владеели почти всички земеделски области, а боеспособността на ромеите се определяше до голяма степен от получаваното възнаграждение.

Такова беше положението на нещата в Италия, когато Велизарий ни доведе от Константинопол. Преди това той мина през Тракия с четиристотинте си гвардейци, за да попълни войската си с нови набори. За пръв път от много години насам посети Чермен, своето родно място, и Адрианопол, където бе започнал военното си поприще. Земляците му го приветствуваха изключително радушно. Във всеки град, през който минаваше го очакваше тържествено посрещане: походът му се превърна едва ли не в царствено шествие. Четиристотинте катафракти, всички до един тракийци и герои от войните с готите, вандалите и персите, изглеждаха толкова внушителни и мъжествени със своите ризници и шлемове с бели пера, яздеха тъй уверено конете си и говореха с такова възхищение и любов за Велизарий, че най-малко четири хиляди новобранци се записаха под неговите знамена, хиляда и петстотин от които само от Адрианопол. В Тракия го наричаха „щастливеца Велизарий“ — освен че той самият никога не бе раняван, но и между неговите гвардейци, взели участие в толкова много славни сражения, имаше съвсем малко убити (поне докато служеха под неговата пряка команда), а мнозина бяха направили състояние. Велизарий се надяваше да намери тук оръжие и доспехи за новобранците, понеже в Адрианопол имаше немалко имперски оръжейни работилници, но отказаха да му ги дадат, независимо че бе готов да плати с чисто злато. Освен това българските хуни бяха обрали всички коне в Тракия по време на един неотдавнашен набег, с изключение на имперските стада, които бяха своевременно приютени зад стените на Тесалоника, така че остана и без коне. Нямаше оръжие, нямаше доспехи, нямаше и коне, а за да стане един новобранец добър конен боец, дори ако е свикнал със седлото, са необходими не по-малко от две години.

Отплавахме от Тракия, заобиколихме гръцкия бряг и хвърлихме котва в Спалатум, където се запасихме с провизии и намерихме оръжие, но не и брони за новобранците. От Спалатум Велизарий изпрати със задачата да освободи Отранто същия онзи Валентин, който бе предвождал градското опълчение в Нероновата равнина по време на отбраната на Рим; даде му две хиляди човека, повечето от тях необучени, и жито за една година. Валентин успя да освободи Отранто от обсадата в последния момент — гладът бе принудил гарнизона да вземе решение да се предаде на готите само четири дни по-късно. Велизарий не можеше да направи опит за слизане на брега в околностите на Рим, тъй като неприятелят охраняваше, с помощта на пленените кораби, цялото западно крайбрежие, затова ни поведе през Пола към Равена.

В Равена той призова местните готи да убедят своите съплеменници, сражаващи се на страната на крал Тотила, да си спомнят клетвата за вярност, дадена на императора. Но дори и името на Велизарий не бе в състояние да разколебае нито един от тях. С цел да си запази поне Емилия, той изпрати в тази област сто стари войници от своята лична гвардия, двеста от най-обещаващите новобранци, за които бе намерил коне и доспехи в Равена, и две хиляди души илирийска пехота. Столицата Болоня се предаде, но хранителните припаси бяха твърде оскъдни. Освен това илирите не бяха получавали възнаграждение от осемнайсет месеца и бяха крайно недоволни, че по време на техния престой в Италия е било допуснато българските хуни да нахлуят в Илирия и да отвлекат жените и децата им. Те заявиха внезапно, че се връщат в родината си, което и сториха, изоставяйки четиристотинте конници от личната гвардия да се оправят както могат. (Отначало Юстиниан се ядоса на илирите, но после им прости.) Така цяла Емилия попадна, в ръцете на неприятеля с изключение на крепостта Плаценция. Единствената сполука на експедицията беше успехът на конниците от личната гвардия, които предвождани от един тракиец на име Туримут, съумяха да си проправят път до Равена и да докарат оттам двеста коня и триста брони, принадлежали на убити от засада готи.

След това Велизарий изпрати Туримут в обсадения от крал Тотила Ауксимум начело на хиляда човека — всичко, което можеше да отдели. Туримут успял да се промъкне в града през линията на готите без загуби, но след този смел набег бързо си дал сметка, че неговите хиляда души не са равностоен противник на трийсетхилядната готска армия, набъбнала до тези размери благодарение на изменниците от ромейската поиска. На онова, което било останало от гарнизона, също не можел да разчита във военно отношение; Туримут говорил с началника и той се съгласил, че по-нататъшното присъствие на пристигналите подкрепления ще бъде по-скоро пречка, отколкото помощ, тъй като би означавало само повече гърла за хранене, и същата нощ нашата част се изтеглила от града. Готите били предупредени за намеренията на Туримут от един дезертьор и му устроили засада на четири мили от Ауксимум. Той загуби двеста души и всичките си товарни животни, останалите стигнаха благополучно до Ариминий.

Тотила бе разрушил укрепленията на всички превзети от него градове; Велизарий изпитваше нужда от по-добра база, отколкото представляваше Равена затова реши да укрепи отново Пизаурум, едно умбрийско пристанище между Ариминий и Ауксимум, където речната долина предлагаше добра паша за конете. Стените на Пизаурум бяха сринати наполовина и портите липсваха, но с обичайната си находчивост той изпрати свои хора да измерят широчината им и в Равена бяха изработени по мярка нови дъбови порти, обковани с желязо.

Туримут ги закара с кораби до Пизаурум и ги постави, а след това впрегна градското население да възстанови по-бързо стените. С него имаше три хиляди души, почти всички тракийски новобранци. Докато Тотила пристигне с войската си от Ауксимум, стените станаха достатъчно високи и можеха да бъдат отбранявани. Велизарий бе упражнявал усилено тези новобранци в стрелба с лък и те не се посрамиха. Смаян, Тотила отстъпи.

Велизарий изпрати на Юстиниан следното послание:

„Всемогъщи императоре,

Пристигнах в Италия без коне и без доспехи, понеже не можах да намеря такива в Тракия, а за да платя на тракийските новобранци, мога да разчитам единствено на личните си средства. Новият набор е малоброен, все още необучен, зле въоръжен и без коне. Редовната войска на Твое Величество и гражданското опълчение, които заварихме тук, не могат да се сравняват с неприятеля нито по брой, нито по мъжество. Крал Тотила владее цяла Италия — с изключение на няколко обсадени града, които не мога да освободя с наличните сили, — така че имперските данъци не могат да бъдат събирани. Дори войниците в Равена имат да вземат толкова много недобори от Твое Величество, че не мога по никакъв начин да ги заставя да се бият. Повече от половината преминаха вече към неприятеля.

Ако моето присъствие в Италия беше достатъчно, за да осигури победоносен завършек на войната, всичко щеше да бъде наред — разгласих за пристигането си с всички разполагаеми средства. Но нека Твое Величество има предвид, че пълководец без войска е като глава без тяло. Коленопреклонно предлагам да бъдат повикани от персийската граница и изпратени незабавно при мен хората от моята лична конница заедно с голяма част херулски или други хуни, ако Твое Величество реши, че е целесъобразно да им заплати значителна сума за техните услуги. Ако моята молба не бъде удовлетворена, едва ли нещо ще може да се направи от най-верния и покорен слуга на Твое Величество.

Велизарий, Началник на дворцовите конюшни, понастоящем Главнокомандуващ на императорските армии в Италия.“

Йоан Кървавия повери командуването на Рим на Бесас и се нае да предаде това писмо на Юстиниан в Константинопол, като настои пред него да ни помогне да излезем от отчаяното положение, в което се бяхме озовали. Йоан потегли в самия край на годината, лето господне 545-то. През това време Велизарий остана в Равена, където обучаваше новобранците с помощта на малкото коне, като им сменяше ездачите за упражненията. Войниците се научиха да боравят изкусно със своите лъкове, дълги и къси копия и мечове както спешени, така и на кон; понякога яхаха и дървени коне като малките деца.

Ауксимум бе заставен да се предаде на Тотила от глада, а след него паднаха Фирмум, Пиценум и Аскулум, намиращ се също в Пиценум. После дойде ред на Сполетий и Асизи в Етрурия. Единствена Перузия продължаваше да се държи, макар че Тотила съумя да организира убийството на Киприан, началника на гарнизона.

Йоан Кървавия не предал писмото на императора, пред когото говорил само с общи и неясни фрази. Той бил уморен от войната в Италия и не искал да замени толкова скоро удобствата на Константинопол, където бил добре посрещнат, с несгодите и опасностите на бойното поле. Посветил се изцяло на задачата да си намери високопоставена съпруга и успял да се ожени за дъщерята на Герман — сестра на младия Юстин и братова внучка на императора. (С тази си постъпка той си навлякъл неприязънта на императрица Теодора, която я приела като нечувана дързост, едва ли не като декларация за претенции към престола след смъртта на Юстиниан.)

Като не получи отговор, Велизарий писа повторно; той възпроизведе точно предишното си послание, добавяйки само новини за последните успехи на Тотила. Съобщи, че Рим, защищаван от трихилядния гарнизон на Бесас, е застрашен сега от глад (флотата на Тотила, използуваща като база Липарските острови, пресрещаше натоварените с жито кораби от Сицилия) и няма да издържи още много месеци. Плаценция, последната северна крепост, останала вярна на ромеите, не бе издържала на глада и се бе предала. Той добави (по внушение на господарката), че доколкото негово пресветло величество не изглежда обезпокоен от положението на нещата в Италия, изложено в изпратеното по Йоан писмо, и очевидно не би могъл да направи нещо за неговото подобряване, Велизарий ще се смята свободен да се оттегли със своята съпруга и личната си охрана в Дирахий на отсрещния бряг на Адриатическо море. Климатът там не действувал толкова отпускащо, колкото в Равена, а и връзката с Константинопол — в случай че императорът благоволи да му изпрати нови нареждания — била по-удобна. Братовият внук на императора, Юстин, щял да поеме командата на Равена.

Писмото беше напълно почтително и благоприлично по форма, но Юстиниан доловил в него скрит упрек и затова решил да не предприема нищо по въпроса, още повече, че Йоан Кървавия отричал да му е било поверявано преди това някакво писмо. Но заедно с второто послание на Велизарий господарката изпрати писмо до Теодора, в което подчертаваше, че Юстиниан трябва да избере едно от двете: или да задържи Италия, като плати дължимото на тамошните войници и изпрати подкрепления, или да изостави всякакви претенции за този диоцез. Теодора успя най-сетне да убеди Юстиниан да изтегли известен брой войници от персийската граница, където опасността от нахлуване изглеждаше отминала с идването на чумата, и да изпрати Нарзес в Крим със задача да наеме значителен брой херулски хуни за експедицията в Италия. Но докато тези подкрепления, предвождани от Йоан Кървавия, пристигнат в Дирахий, настъпи късна есен, а междувременно положението в Рим ставаше все по-неудържимо. Най-многото, което Велизарий успя да направи, бе да прати хиляда човека, половината от тях членове на личната му конница, да пресекат Италия и да се притекат на помощ на слабия гарнизон в пристанището на Рим — а то трябваше да бъде задържано на всяка цена, за да може императорската флота да освободи от обсадата древния град. Валентин бе поставен начело на този отряд с изричната заповед да избягва всяко сражение, в което би могъл да понесе тежки загуби. Той успя да се изплъзне от готите и стигна необезпокояван до местоназначението.

Папа Вигилий — същият, който наследи сваления Силверий — бе получил неотдавна нареждане да напусне Рим и да отиде в Сицилия, където да изчака, докато бъде повикан в Константинопол. Юстиниан (който искаше да бъде запомнен като Велики, наред с другите си качества и постижения и заради таланта си на богослов) работеше от известно време върху един трактат и искаше да получи одобрението на папа Вигилий за него. Той се бе натъкнал на интересен проблем в доктрината за връзката между първото и второто лице на Светата Троица и му се струвате уместно да го обсъди с папата, преди да продължи по-нататък. Основната идея на трактата беше да предложи компромис между тези, които вярваха в едната природа на Сина Божи, и онези, които вярваха, че той има две природи. По този начин голям брой еретици можеха да бъдат върнати в лоното на православието. Ще ви свестя подробностите на тази дискусия. Папа Вигилий не искаше да приеме сериозно богословската доктрина на императора, която беше объркана и противоречива, но не можеше да си позволи и да го обиди. Много повече го тревожеше един получен от него доклад за положението в Рим, съгласно който една крина жито се продавала там за пет номизми, а един вол за петдесет, а бедните ядели вече коприва и трева както при предишната обсада. Папата беше щедър човек и честен християнин, макар и да бе дал подкуп за поста си, затова не забрави трикратната заповед на Иисус към апостол Петър: „Паси Моите овци“, и нае малка флота от товарни кораби, които изпрати в пристанището на Рим с жито за градското население.

Папата постави начело на флотата един епископ, който направил голям завой, за да избегне готската блокада при Липарските острови, и докарал благополучно всички кораби в пристанището. Изпитал облекчение, когато със самото си пристигане видял, че имперското знаме продължава да се вее от кулата и че войниците от гарнизона го посрещат от стената с бурно махане на плащовете си. За зла участ той разбрал превратно сигнала, с който защитниците на пристанището искали не да го приветствуват, а да го предупредят за дебнещата то опасност. Едва корабите му били вързани здраво за пристана, и проехтял внезапен варварски крясък — два ескадрона от готите на Тотила изскочили от засада иззад един склад. Те завладели корабите и избили всички до крак, с изключение на епископа, когото завели вързан при Тотила. Ето какво се било случило: Валентин, нарушавайки изричната заповед на Велизарий, извел един-два дена преди това своите хиляда конници на бой срещу готите, но пътят му за връщане бил отрязан и той самият паднал убит заедно с почти всичките си хора. От един хълм обсадителите съзрели корабите на епископа, а малцината оцелели защитници на града били тъй слаби, че не могли да попречат на успешната засада на врага в пристанището. Плененият епископ (по съвпадение той също се казваше Валентин) бил подложен на щателен разпит от крал Тотила, който се надявал да изтръгне ценни военни сведения от него. Обаче епископът, като истински римлянин, не отговорил на въпросите на Тотила дори когато бил заплашен с измъчване. Кралят загубил търпение и заповядал да бъдат отсечени китките на двете му ръце. Стана ни много мъчно за този добър човек.

Самоубийствата от глад станали често явление в Рим. Ветеранът Бесас, огорчен от безотговорното отношение на Юстиниан към положението в Италия, се стремеше преди всичко към личното си обогатяване за сметка на гражданското население. По негова заповед всеки плебей, който искал да напусне обсадения град, трябвало да заплати за тази привилегия пет хиляди номизми, а от патрициите се изисквали по сто хиляди. Повечето патриции намирали тази цена за безбожна и предпочитали да останат въпреки големите мъчнотии. Зърно имало само във военните хамбари. Бесас го продавал малко по малко на все по-високи цени и с все по-големи примеси от трици, с което ограбвал и конете си. Когато златото не достигало, той приемал да му се заплати със стари сребърни съдове и кани, семейни реликви, но давал жито само срещу теглото им в сребро, без да държи сметка за стойността им като антики. Струва ми се, че Бесас е възнамерявал не след дълго да се предаде при условие той и неговите войници — също забогатели чрез продажба на част от дажбите си — да бъдат пуснати да си отидат с военни почести заедно с личното си имущество.

Една сутрин градската тълпа се събрала с шумни викове пред портите на палата Пинций, където се намираше главната квартира на Бесас. Трябва да са били страхотна гледка с изпитите си, мъртвешки бледи лица и подути от глад кореми — всички кучета, мулета, магарета, котки, плъхове и мишки били вече изядени, от ядивните неща оставала само копривата, освен ако някои не са яли скришом конски фъшкии и заклани деца. Стражите се опитали да разпръснат тези клетници, но щом ударели някого той падал от изтощение и не можел да се изправи пак на крака, а оставал да се гърчи на земята като оса или муха с опърлени криле. Започнали да се молят:

— За Бога, или ни нахрани, или ни пусни да излезем от града безплатно, или сложи край на мъките ни, като ни убиеш!

Бесас отговорил:

— Не мога да ви нахраня, защото брашното ми едва стига за моите хора; не мога и да ви убия, защото това би било грях; а не мога и да ви оставя да напуснете града, защото се страхувам, че готите ще се възползуват от отварянето на портите и ще се промъкнат вътре. Смелост! Велизарий скоро ще бъде тук с достатъчно храна за всички.

Все пак той понижил постепенно таксата за напускане на града за всички, с изключение на патрициите, така че тя скоро станала достъпна и за най-скромните кесии. Не след дълго Рим почти се опразнил. Повечето от бегълците умрели от крайно изтощение по пътя; мнозина били убити от готите, които брояха вече около шейсет хиляди човека, а малка част успяла да се добере до южните райони. Но градът продължаваше да се държи, както и гарнизонът на пристанището. Велизарий бе потеглил да ги спасява от Дирахий в Далмация с току-що пристигналите подкрепления.

Йоан Кървавия искаше да преведе цялата войска, възлизаща сега на двайсет хиляди души, през тясното като пролив море до Брундизий и после да пресекат Италия като единен корпус до Рим. Велизарий обаче възрази, че дори ако не срещнат сериозна съпротива, походът до Рим ще им отнеме четирийсет дни, докато галерите могат, при попътен вятър, да изминат разстоянието само за пет дни. Ширещият се в Рим глад правеше всеки ден скъпоценен. Новобранците в личната гвардия на Велизарий съвсем не бяха за подценяване като войници, а в Дирахий той успя да закупи доспехи и коне за половината от тях. Натовари ги на най-бързата галера и заповяда на Йоан Кървавия да го последва колкото може по-скоро.

През цялото това време господарката се отнасяше с най-голяма нежност и загриженост към Велизарий и взаимното им доверие ги крепеше в тежките дни. Не можеше вече да бъде казана нито една осъдителна дума за нейния личен живот. Към мен и двамата проявяваха най-голямо внимание, доверявайки ми не една важна тайна.

Велизарий и господарката, която отново придружавах, се качиха на флагманския кораб. Новата кампания ни внушаваше немалко опасения, но щом се озовахме на борда, очаквахме с нетърпение да стъпим отново в Италия. Силен югоизточен вятър ни принуди да потърсим спасение в пристанището на Отранто. Готските части, които продължаваха да обсаждат този град, не разбраха, че нашето присъствие там е случайно, изплашиха се и се оттеглиха към Брундизий, разположен на два дни път в северна посока. На следния ден вятърът се промени и ние отново се отправихме на юг към Месанския пролив, а готите се поздравиха за отминалата ги опасност.

Шест дни по-късно пристигнахме в пристанището на Рим, което продължаваше да устоява на обсадата, но нашите сили бяха толкова малобройни, че не можехме да предприемем нищо преди пристигането на Йоан Кървавия. След няколко дни напразно очакване без никаква вест решихме, че корабите му са били потопени или разпръснати от същата буря, която бе връхлетяла и нас. Най-после пристигна записка от Йоан, изпратена по един търговски кораб, в която той ни съобщаваше, че се придържа към първоначалния си план да мине през Италия по суша. Вече бил постигнал някои успехи: прехвърлил хората си в Отранто, без да бъде забелязан от противника, и след като пленил голямо стадо запасни коне, изненадал готите при Брундизий, прегазил лагера им и убил много от тях. Сега напредвал в северозападна посока към Рим.

Велизарий извика: „Нима никой от моите пълководци няма да ми се подчини? Страхувам се, че докато този Йоан пристигне, Рим ще е вече паднал!“ Все пак прати тайно съобщение до Бесас, в което го умоляваше да издържи още малко.

Крал Тотила не подценяваше мъжеството и изобретателността на Велизарий. Той знаеше, че врагът му ще направи всичко възможно да изпрати лодки с провизии нагоре по течението на Тибър и затова реши да прегради този път. При едно стеснение на реката, на около три мили по течението от Рим, кралят издигна две внушителни дървени кули, по една на всеки бряг, и разположи на тях най-добрите си войници, а в реката между кулите пусна навързани дебели трупи. Витигес не би могъл никога да се сети за такова нещо.

Велизарий не се уплаши от трупите и кулите на Тотила. Изпрати там двама от най-надеждните си гвардейци — те трябваше да се представят за дезертьори и да премерят кулите на око. Съгледвачите влязоха в преговори със стражата от кулата на десния бряг и като си дадоха вид, че предложените им от готите условия не ги задоволяват, си тръгнаха обратно. Знаейки вече размерите, Велизарий построи кула с двайсет стъпки по-висока от тази на Тотила върху два здраво завързани помежду си шлепа за хоросан. На върха, на два издадени скрипеца, окачи дълга корабна лодка. Заповяда също на двеста галери да бъдат поставени дървени огради, високи шест стъпки, с изрязани в тях отвори за стрелците. На тези галери качи най-добрите си войници и ги натовари с жито, наденици, сушено месо, масло, сирене, смокини и други храни.

От Йоан Кървавия пристигна второ известие, донесено от един предрешен като селянин свещеник. Йоан бързаше да съобщи, че местното население го посрещнало наистина с въодушевление след тръгването му от Брундизий, но че за съжаление Тотила разположил гарнизон в Капуа и с това отрязал пътя му към Рим. Капуа била непревзимаема крепост, а както често е подчертавал самият Велизарий, било крайно неразумно да оставя зад гърба си силно укрепен град в ръцете на неприятеля. Затова той тръгнал обратно и сега преследвал в Лукания пръснати банди от готски войници.

Велизарий научи от свещеника, че гарнизонът в Капуа се състои само от половин ескадрон копиеносци. Стана му ясно, че Йоан Кървавия не се интересува, от съдбата на Рим и може би иска да си отмъсти на Бесас, който се бе отнесъл с безразличие към него по време на обсадата на Ариминий няколко години преди това, ето защо предпочита да се заеме с по-леката задача — плячкосване на незавзетите селски райони. Ако искаше да спаси Рим, Велизарий можеше да разчита единствено на своите собствени сили, колкото и недостатъчни да бяха те.

Той повери командата на римското пристанище в ръцете на един арменец, наречен Исак; остави там и господарката да го съветва и да му помага. Разположи по половин ескадрон на двата бряга на реката и нареди на конниците да се държат до последния човек, ако пристанището бъде атакувано. Велизарий пое лично командата на флотата от подсилени галери и изпрати следното съобщение на Бесас: „Очаквай ме да дойда по реката утре в ранните следобедни часове. Имам начин да разкъсам преградата от дървени трупи. Разчитам на теб да предприемеш внезапно нападение срещу лагера на готите веднага след пладне, за да отвлечеш вниманието им. На корабите имам изобилна храна за теб и хората ти.“

На другия ден, шести декември, беше празникът на епископ Николай — светеца, покровител на децата. Свети Николай бе почитан много от Юстиниан, който построи в Константинопол църква посветена на него. За този светия се разказват най-невероятни чудеса — повече, струва ми се, отколкото за всекиго другиго в календара. Едва роден, той се изправил на крака и въздал с неукрепналия си детски гласец гореща благодарност на всевишния за дарения му живот. От най-ранна възраст спазвал строго постите в сряда и петък, като през тези дни се въздържал да суче от гръдта на майка си Йоана, с което предизвикал у нея голяма тревога и още по-голямо удивление. По някаква необяснима причина свети Николай стана наследник на морския бог Посейдон, чиито храмове бяха почти всички посветени на него, също както богиня Венера бе наследена от Дева Мария, а кучето Цербер — от апостол Петър. (Самият Иисус пък е наследник на Орфей, който укротявал дивите зверове с чаровните си мелодии.) Всеки канонизиран от църквата светец се отличава с някакви особени добродетели: Николай стана символ на детската простота. Тракийските войници, изповядващи православната вяра, смятаха неговия празник за особено благоприятен, защото преданието разказваше как на прочутия Вселенски събор в Никея той се разгорещил до такава степен от религиозните си чувства, че зашлевил страхотен шамар на своя събрат Арий, основателя на арианската ерес, изповядвана от готите.

И така, рано сутринта на Никулден Велизарий беше готов да започне пътуването си нагоре по реката с помощта на весла и платна. Две хиляди гвардейци от неговата лична конница, за които нямаше коне, го следваха по двата бряга, а ездачите ги прикриваха. На тръгване господарката го прегърна, призова над него Божията благословия и му пожела победа. Всички останали очаквахме с трепет развоя на събитията, застанали на защитните стени.

Към пладне пристигна на кон вестоносец с чудесии новини. Флотата на Велизарий се натъкнала първо на верига, опъната между двата бряга малко по-долу от преградата от трупи — същата онази верига, която бе използувал преди това самият той за защита на водениците по време на отбраната на града, — но пехотата пуснала облак стрели, преминала в настъпление, разпръснала постовете на двата края на веригата, откачила я и отворила път за корабите. Високата плаваща кула с дългата лодка на върха била теглена срещу течението от товарни животни. Тогава, докато стрелците в галерите и пехотинците на брега атакували яростно готите в двете укрепени кули, плаващата кула била издърпана точно срещу вражеската кула на брега. Чак сега станал ясен замисълът на Велизарий. Дългата лодка била внезапно спусната от скрипеца и се стоварила върху струпаните на кулата готи, а в същото време към нея полетели дузина пламтящи факли. Лодката била пълна е катран, масло, смола и други леснозапалими вещества, така че за по-малко от минута цялата вражеска кула била обхваната от пламъци. Един готски ескадрон се опитал да нападне по брега, но се разколебал при вида на горящата кула и писъците на погълнатите от огнената стихия хора. Нашата пехота го обърнала в бягство. Велизарий започнал да разбива веригата от трупи и бил готов да продължи настъплението веднага щом Бесас предприеме уговореното нападение. Двеста готи изгорели живи в кулата, а гарнизонът на другата кула избягал.

Когато арменецът Исак чу новината, той нададе радостен вик, последван от всички нас, останалите в пристанището. Реши, че е време да завоюва своя дял от славата, като нападне един ограден с колове готски лагер, разположен на половин миля от нас и охраняващ Остия. Исак събра отряд от сто конници и препусна към делтата на реката, викайки на господарката Антонина:

— Оставям крепостта в твоите сигурни ръце, милостива господарке! Скоро ще се върна с богати дарове.

Но той не се върна изобщо. Превзел лагера при първото нападение, разпръснал гарнизона и ранил смъртно началника. Готите обаче разбрали, че това не е преден отряд на голяма армия, а само един безумец начело на стотина луди глави. Побързали да се върнат и заварили хората на Исак да грабят шатрите. Исак паднал убит и най-много десетина души от неговите хора успяха да се доберат до укрепленията. Един от тях, като видял, че пътят му за връщане е отрязан, препуснал нагоре към гърлото на делтата и се провикнал към един преден пост, оставен на другия бряг от Велизарий:

— Другари, Исак е убит! Аз единствен от неговите хора се спасих, но съм ранен в хълбока. Моля ви, пренесете ме през реката! — И с тези думи припаднал.

Докато го пренасяли през реката заедно с коня му на някакъв сал, един от постовете препуснал към преградата от трупи да занесе на Велизарий лошата вест. Ето какво му предал той:

— Уви, предводителю, всичко е загубено на пристанището. Исак е бил убит от готите заедно с целия гарнизон с изключение само на един човек, твоя гвардеец Сисифрид, който успял да избяга и бе пренесен ранен през реката в началото на делтата.

Велизарий познаваше Сисифрид като храбър, верен, изобретателен воин, а и на вестоносеца можеше напълно да се разчита, така че не му оставало друго, освен да повярва на тази новина. Първият въпрос, който задал със сподавена въздишка, бил:

— А моята съпруга, патрицианката Антонина?

— Не зная — отвърнал лостовият. — Думите на Сисифрид бяха: „Единствен аз останах от хората на Исак.“

Коленете на Велизарий се разтреперили. Сълзи рукнали от очите му и той останал за известно време безмълвен. Прекръстил се и замърморил сподавено молитва. Не след дълго обаче успял да овладее отново чувствата си — може би си е спомнил как Гелимер, вандалският крал, изгуби цяло едно сражение заради ненавременната си скръб по любимия брат. Било вече три часа, а Бесас все още не предприемал уговореното нападение, макар че сигурно бил забелязал горящата кула и разрушената водна преграда. Нима Велизарий трябвало да се изправи сам срещу цялата готска войска? Това щяло да бъде дръзко до лудост. И все пак щял да го стори с надеждата, че Бесас ще се притече на помощ, щом галерите наближат града, но смятал, че падането на пристанището е отрязало пътя му към морето, тъй като Остия бе също завоювана от врага, и едно поражение при тези обстоятелства би означавало сигурна катастрофа. Единствената му надежда била да се върне незабавно и да превземе отново пристанището. Той дал нареждане на всички галери да поемат обратен курс, качил пехотинците на борда, свикал конницата с тръбен сигнал и се спуснал бързо по течението на реката. Надявал се може би, че все още няма да е късно да изтръгне крепостта от ръцете на врага и да отмъсти за дадените жертви.

Когато зърнахме от пристанището връщащите се кораби, бяхме удивени, но неговото удивление при вида на нашите стражи по крепостните врати бе още по-голямо. В душата му се бореха облекчението и горчивото разочарование — облекчение, че съобщението е невярно, и разочарование, че бе изоставил поради глупавата си доверчивост едно така добре започнато начинание.

— Днес е денят на свети Николай — каза той с тъга, — когато децата намират скрити в обувките си сладкиши и когато старите войници се оказват глупци.

През нощта бе отново нападнат от маларичен пристъп. Тревогата и болката в душата му утежниха треската: състоянието му се влоши много и скоро започна да бълнува. Не преставаше да вика господарката, която стоеше до леглото му, но той не я познаваше. Сърцето й се късаше, когато в своите бълнувания той преживяваше отново парещата болка при вестта, че е убита. „Какво ми остава сега? — викаше той. — Антонина е мъртва!“

В самия разгар на треската ние болногледачите трябваше да повикаме на помощ осем от най-яките му гвардейци, за да му попречат да извърши някоя лудост. Представяше си ту че се бие с готите пред стените на Рим, ту че срещу него са персите при Дара. Един път нададе бойния си вик със страшен глас, сграбчи двама души и едва не ги смаза до смърт, но изведнъж падна на леглото задъхан.

Глава двадесет и втора
Отзоваване и прошка

Велизарий остана на легло в течение на десет дни. На единайсетия ден крал Тотила превзе Рим, след като предната нощ бе пуснат в града през Порта Азинария с цялата си войска от четирима вероломни исаври. Бесас не сменял непрекъснато разписанието за дежурствата на стражите, както бе правил навремето Велизарий, нито ключалките на портите, така че предателите имали възможността да се уговорят няколко дни по-рано с Тотила за точния час на отварянето. Те извършили тази подлост поради огорчението си от началника на техния отряд, който задържал част от дажбата им, за да я продава на патрициите.

Готите на крал Тотила се втурнали веднага да разграбват големите патрициански къщи, като оставили Бесас и неговите хора да се измъкнат необезпокоявани. Тотила се задоволил с намереното в палата Пинция — престъпно спечеленото имане на Бесас, което приличало по-скоро на царско съкровище или на богатата плячка, натрупана от пиратски капитан. В целия Рим, който доскоро наброяваше половин милион души, готите заварили не повече от петстотин обикновени граждани и четиристотин човека с патрицианска кръв, почти всички жени и деца, тъй като повечето патриции се измъкнали заедно с гарнизона на Бесас. Тотила започнал да руши укрепленията, като се заклел, че заради неблагодарното и враждебно отношение на гражданите към благосклонното управление на Теодорих и неговите наследници Рим ще бъде опожарен и превърнат в овче пасище.

Велизарий научи за отправената заплаха и писа до краля от пристанището: „Крал Тотила, ако изпълниш заплахата си и опожариш Рим, люлката на цяла една империя, нима името ти няма да предизвиква отвращение у потомството? Бъди сигурен, че за тебе ще разказват и ще пишат така: Онова, което с толкова труд са изградили петдесет поколения римляни, събирали от цял свят най-благородните материали и най-добрите архитекти и строители, бе опожарено за един ден от едно германско князче като акт на отмъщение, когато градът бе опразнен от чумата и глада. Това е оскърбление към нашите велики предци.“

След като премислил, Тотила решил да се въздържи. Велизарий бе предположил правилно, че за един готски крал хипотетичната присъда на потомството ще се окаже по-важна от собствените му естествени наклонности или разумните съвети на най-мъдрите му сановници. Все пак Тотила разруши три мили от защитните стени и махна всички порти, с което направи Рим открит град. Той остави значителни сили да продължат обсадата на нашите войски в пристанището и тръгна да преследва Йоан Кървавия, който по това време се намираше в Тарент.

Йоан не се осмелил да се изправи срещу Тотила и побързал да отстъпи към Отранто, като по този начин върнал цяла Южна Италия, чийто пълен господар изглеждаше до този момент, обратно на нейните готски владетели. Тотила решил, че превземането на Отранто не е от особено значение, ако не се позволи на Йоан Кървавия да мръдне оттам, и се отправил нагоре по адриатическия бряг към Равена, чиито жители очевидно били загубени за имперската кауза и сигурно щели сами да му отворят портите. Ако завладееше и Равена, той щеше да стане безспорен господар на цяла Италия.

Крал Тотила бе потеглил вече с войските си на север по брега, когато походът му бил спрян от една новина, която го изпълнила с удивление и възмущение. Велизарий, верен на славата си на човек, готов да предприеме привидно невъзможното, държеше отново Рим и бе решен да го отстоява срещу всички готи в Италия!

„Но как — имате пълно право да запитате вие — би дръзнал дори Велизарий да защищава с тези крайно недостатъчни сили един открит град срещу войска, която може да излезе насреща му с осемдесет хиляди човека?“

Самият Велизарий би отговорил на този въпрос така: „Трябва винаги да сме готови да поправим предишните си грешки!“

Веднага щом се съвзе достатъчно, за да може да седне на коня си, Велизарий, начело на хиляда души конници, напусна пристанището през нощта и отиде на разузнаване в града. Той заварил Рим напълно опустял (сигурно за пръв път в историята.) — и дори срещнал на Марсово поле малка глутница вълци, по които войниците се въздържали да стрелят. Тези вълци били взети за добра поличба — те са били смятани за свещени, животни от древните римляни, тъй като основателят на Рим, Ромул, е бил откърмен от вълчица. Велизарий направил внимателен оглед на крепостните стени и накрая заявил: „Всичко, е наред, приятели.“

Те помислили, че разсъдъкът му се е помрачил от треската, но той обяснил:

— Този варварин крал Тотила се е отнесъл немарливо към събарянето на стените, както и очаквах. Той се е задоволил само да откърти горните няколко пласта, камъни от укрепленията и да избута отломъците в рова. Ако се заловим здраво за работа, ще можем за късо време да възстановим зида.

Готската войска научила, че Велизарий се връща в пристанището след своята разузнавателна мисия, и му устроила засада, на четири места. Всеки път той разделял войниците си на три части: едната, се защитавала, а другите две обграждали неприятеля по фланговете и го засипвали със стрели, докато не го принудили да се оттегли. При това свое завръщане Велизарий уби или плени повече хора, отколкото наброяваше собственият му отряд, като загуби само около трийсет души, понеже готските ескадрони се състояха единствено от копиеносци, които бяха спирани от стрелите и не получиха възможност да влязат в близък бой. Макар да наброяваше цели петнайсет хиляди човека, готската армия не посмя да напусне отново лагера си, така че Велизарий остави само петстотин души да пазят пристанището и съсредоточи всичките си останали сили в Рим. Към тях спадаха четирите хиляди тракийци от личната му конница, чийто брой бе намален с триста, две хиляда човека от войската на Бесас, избягали при него след превземането на Рим, и петстотин редовни войници, преминали към Тотила в Сполетий, но склонили сега да възобновят верността си към императора. Имаше също неколкостотин яки работници, събрани от околните села (повечето от тях бегълци от Рим), които с готовност предложиха да работят за него, ако им бъде заплатено с брашно, месо и малко вино.

Велизарий влезе в Рим на Празника на тримата царе[1], а крал Тотила се завърна чак на първия ден от месец февруари (на това ново лето господне 547-мо). За тези двайсет и пет дни бе извършено истинско чудо. Целият ров бе почистен от пръстта и камъните и в него бяха забити остри колове, отрязани от покривните греди на разрушените къщи, а дяланите камъни от крепостните стени бяха събрани и върнати на мястото им, макар и без хоросан. Стените отново се възправяха гордо срещу врага, по-ниски само с няколко стъпки в новоизградените места. Нямаше обаче порти, а поради липсата на опитни ковачи и дърводелци за този къс срок не можеха да се изработят нови. Затова Велизарий бе принуден да прибегне до тактиката на древните спартанци и да затвори пролуките с живи прегради от най-добрите си копиеносци, строени във фаланга. Всички работихме на осемчасови смени — войници, слуги, граждани, в това число жени и деца, — нито един от нас не успя да се спаси от тежката повинност. Аз, изнеженият евнух, изпочупих добре поддържаните си нокти с грубите камъни и натъртих пухкавите си рамене с кошове пръст. Велизарий беше навсякъде едновременно, като мълния по време на буря.

Още първия ден Велизарий ме изпрати в общинските варници да търся вар за хоросан, необходим за укрепването поне на ъглите на защитната стена, но намерих само няколко торби. На стената в канцеларията на началника бе забоден написан на пергамент документ; той не бе вече валиден и затова го взех като спомен от обсадата. Привеждам тук текста му като любопитна подробност. Ставаше въпрос за официалното назначаване на началника от Теодорих няколко години преди това.

„Крал Теодорих до достопочтения Фаустул, началник на градските варници, поздрав!

Каква чест наистина е да се трудим за град Рим! Кой би могъл да се съмнява, че варта, тъй снежнобяла на цвят и лека като африканска гъба, е от най-голяма полза при изграждането на най-великолепни постройки? Колкото по-крехка и трошлива става самата тя от огненото дихание на пещта, толкова повече сила придава на масивната зидария. Тя е и разтворим камък, и вкаменяващ разтвор, който (о, чудо!) гори най-добре, когато е обилно навлажнен, и без който камъните не стоят на място, а пясъкът не се слепва.

Затова те поставяме, трудолюбиви ни Фаустуле, да надзираваш изпичането на варта и правилното й разпределяне. Нека има винаги в изобилие от този материал както за обществените, така и за личните строежи, нека това убеди и насърчи хората да градят и преизграждат нашия любим град. Върши тази работа както трябва, и ще бъдеш издигнат на още по-голяма почит!“

Когато прочетох за първи път тези изящни слова, не знаех дали да се смея, или да плача, толкова неуместни изглеждаха те сред опустошения град и варварския латински диалект на войниците, които го населяваха тогава. Това ме подтикна към философски размисъл за пагубната същност на войната, колкото и справедлива да е нейната кауза, но моментално сподавих тези свои мисли като мекушаво християнски и също тъй неуместни при тогавашното положение, както и самият документ. Но стига толкова по този въпрос.

Щом крал Тотила наближи града, той предприе незабавно нападение от североизток, съсредоточавайки големи сили при Порта Номентена, Порта Тибуртина и Порта Пренестина. Той, изглежда очакваше, че възстановените стени ще се срутят само при звука на неговите тръби, както според Писанието стените на Йерихон са рухнали при тръбния звук на Иисус Навин. Бях очевидец на конната атака срещу Порта Тибуртина — там аз пак изпълнявах същата задача, на която се бях посветил десет години по-рано: поставях стрели в балистата, докато господарката се целеше. Десет хиляди готски копиеносци се бяха строили извън обсега на нашите стрели и нападаха в колона, ескадрон след ескадрон, с насочени напред копия, моста, който охраняваше портата. Сякаш някой сипваше вино в бутилка със задръстено, гърло.

Малцина от готите успяха да стигнат до портата през куп мъртви и агонизиращи тела само за да се нанижат на копията на фалангата като хималайска мечка на иглите на бодливец. Огромните им загуби се дължаха не само на нашата усилена и точна стрелба с лъкове, балисти, „скорпиони“ и „диви осли“ от стените, но и на дяволските триноги, които защищаваха подстъпите. Това приспособление бе използувано тогава за пръв път срещу готите. Отбелязах вече, че нямаше майстори за изработването на нови градски порти, но военните налбанти работиха денонощно с помощта на всички повече или по-малко опитни в ковашкия занаят мъже, за да направят тези чугунени триноги. Всяка от тях се състои от четири яки шипа, дълги една стъпка и закрепени към метално кълбо по такъв начин, че върховете им остават на равни разстояния помежду си. Затова, както и да бъде хвърлено на земята, това приспособление винаги стъпва солидно на три от шиповете, а четвъртият стърчи застрашително нагоре. Дяволската тринога беше родова емблема на Велизарий и бе извезана със злато върху бялото знаме на личната му конница от слугините на господарката. Девизът гласеше: „Quocunque ieceris, stabit“ — тоест „Където и да го хвърлиш, пада на краката си“. Конниците не могат да минат през гъсто осеяно с тези триноги бойно поле, освен ако не слязат преди това от конете и не ги отстранят една по една; в противен случай конете се препъват в шиповете, падат и се набождат на тях.

Пет ескадрона атакуваха един след друг тази страшна преграда. Купчината трупове ставаше все по-висока, и скоро на всеки стърчащ шип имаше нанизан човек или кон. Така — както биха се изразили майсторите на реториката — мостът стана най-после проходим, благодарение на самата си непроходимост. Тежък бой се завърза при портата — в него сега се включи и готската пехота, а от страничните кули полетяха камъни, вряла вода и трупи. Нашите копиеносци, исаври, се биеха на смени, но във всяка смяна имаше само петдесет човека, докато готите налитаха със стотици, затова защитниците се намираха на границата на изтощението. Единствено окуражаващото присъствие на господарката и обещанието й да възнагради богато всеки оцелял в днешното сражение воин ги задържаше още на поста им. До пладне нашите балисти изчерпаха запасите си от стрели, а „дивите осли“ станаха на парчета. Грабнах един лък и установих, че не съм загубил напълно предишното си умение да стрелям, макар и мишците ми да не бяха силни.

Не бе дадена почивка за обед — хапнахме малко хляб и сирене, без да спираме боя, а робите разнасяха амфори с кисело вино. Следобед заваля силно, после го обърна на лапавица и тетивата на лъковете ни стана негодна за нищо. Дори войниците, които обикновено се бият с истинско удоволствие, започнаха да мърморят и да проклинат в своето отчаяние. Ала готите бяха подложени на още по-тежки изпитания. Подстъпите към портата станаха много хлъзгави и нашите копиеносци, на които господарката раздаде груби парцали да ги намотаят около краката си, имаха голямо предимство над противника — нападателите непрекъснато се хлъзгаха и залитаха на мокрите си кожени подметки.

Сражението завърши привечер, като готите бяха отблъснати при всяка една от портите. Те се оттеглиха за нощна почивка, а ние изпратихме групи работници с факли извън градските стени да събират стрели за лъковете и балистите — плащаше им се за всеки вързоп от петдесет парчета; самите ние се хванахме да разчистим мостовете — освобождавахме потъналите в кръв триноги от мъртвите тела, от които сваляхме златните огърлици, пръстените и ризниците.

Крал Тотила ни нападна повторно малко след зазоряване; пак настъпи същата ужасна сеч и отново успяхме да удържим всички мостове. С втората си стрела успях да поваля един гот — уцелих го в лицето от близко разстояние. Врагът се оттегли по пладне, преследван от два ескадрона гвардейци при Порта Пренестина, но успя да се прегрупира на една миля от стената. Цялата ни конница бе изпратена на помощ на тези ескадрони. В последвалата схватка лъкът и стрелата отново удържаха връх над копието. Петнайсет хиляди готи паднаха убити през тези два дни, а много повече бяха отнесени с тежки рани. Бойното поле бе осеяно и с двайсет хиляди конски трупа. Нашите загуби възлизаха всичко на четиристотин и петдесет души, двеста от които загинаха при конния бой.

Няколко дни по-късно готите се върнаха за трето нападение, но с такова явно нежелание, че Велизарий — който според мен умееше по-добре от всички пълководци преди него да прецени кога точно да премине от защита в нападение — сам излезе насреща им с цялата си конница. Разказват, че когато бил на четвърт миля от неприятеля, Велизарий се прицелил с най-дългобойния си лък в готския знаменосец, яздещ пред техните редици. Вятърът духал в същата посока, иначе това попадение би било невъзможно: падайки от голяма височина, стрелата улучила знаменосеца в слабините и го приковала към седлото, а конят, убоден от стрелата, се изправил на задните си крака и хвърлил ездача. Други, може би от завист към подвизите на Велизарий, твърдят, че стрелата излетяла от лъка не на Велизарий, а на Сисифрид, оцелелия при разгрома на Исак конник, но ако те са прави, тогава Сисифрид е направил нещо изключително, далеч надхвърлящо обичайните му способности. Най-вероятно стрелата е била на Велизарий, въпреки че и Сисифрид може да се е целил едновременно с него в знаменосеца.

Знамето на крал Тотила се повалило в праха, а това е най-лошата възможна поличба. Нашият челен ескадрон веднага се хвърлил да го грабне, стреляйки в движение, и за знамето се завързала ожесточена битка. Двама готски копиеносци дърпали от единия край, а двама гвардейци от личната конница — от другия. Един техен стотник отсякъл дръжката с един удар на меча си и нашите трябвало да се задоволят с останалия в ръцете им край. Същият стотник отрязал лявата ръка на знаменосеца до лакътя, защото на китката му имало златна гривна, обсипана с рубини и смарагди, която той не искал да остави в наши ръце. След това готите отстъпили и при преследването загубили още три хиляди души. Когато Велизарий се върна вечерта, имаше достатъчно коне за всичките си тракийци и всеки от тях можеше най-сетне да облече ризница. Нашите загуби възлизаха само на девет човека.

Тотила вдигна обсадата на другия ден и се оттегли към Тибур, след като разруши всички мостове на Тибър северно от Рим, с изключение на Милвийския, който бе вече завзет от Велизарий. Тотила бил принуден да понесе яростните упреци на оцелелите благородници от неговото обкръжение, че е бил подведен от писмото на Велизарий да пощади Рим от пълно разрушение. Ако бил изпълнил първоначалната си заплаха да изравни целия град със земята, казвали те, войната нямало да вземе такъв лош обрат за готите. Но когато пристигнал в Тибур, той ги запитал: „Ами ако и Тибур беше изравнен със земята? Хайде, хайде, благородни воини, пропускът в Рим — ако това наистина е пропуск — е ваш! Защото аз възложих на всеки от вас да срине част от защитната стена на Рим, но ви домързя и не свършихте работата си докрай. За щастие същото нещо сте сторили и тук, така че заслугата за бързото възстановяване на стените на Тибур ще бъде ваша, както и вината за провала в Рим. А сега на работа, и нека потомството възхвали един ден вашето име!“

Този път Велизарий успя да намери майстори за направата на нови порти. Скоро работата бе свършена и портите бяха поставени по местата им. Преди края на февруари той можа да изпрати връзка ключове на Юстиниан в Константинопол и в замяна поиска подкрепления, с чиято помощ да възвърне на империята цяла Италия, и пари, за да заплати на предвожданите от него войски. „Който дава навреме, дава двойно — писа Велизарий, — и аз се надявам да се отплатя твърде скоро с личната особа и съкровищата на още един пленен крал.“

Той писа не един път, а три пъти, а и господарката писа на Теодора. Не получиха нито отговор, нито подкрепления. Като остави необходимите гарнизони в Остия и Цертумцеле, Велизарий почувствува по-остро от всякога липсата на достатъчно войска и вече плащаше не само на личната си конница, но и на редовната армия от собствения си джоб. Беше невъзможно, макар че опита и това, да обложи дори с минимален данък обеднелите италийци. Те нямаха нито пари, нито нещо друго, което да може да се размени срещу пари.

Най-после Юстиниан отговори, че е изпратил многочислена войска в Италия под предводителството на Валериан. Заповядваше на Велизарий и на Йоан Кървавия (които не се бяха срещали от три години) да се помирят. Искаше от тях да обединят силите си в Тарент, където подкрепленията трябвало вече да са пристигнали.

Валериан остана обаче месеци наред на другия бряг на Адриатическо море, като отдели само триста човека за служба в Италия. Вината не беше негова: Илирия бе станала отново обект на грабителски нападения — този път не от българи, а от славяни, нахлули на огромни, недисциплинирани пълчища, а Валериан имал нареждане да не напуска Дирахий, преди да е отминала опасността. Военачалникът на имперските войски в Илирия не смеел да поеме риска от едно сражение със славянските орди и вместо това ги следвал по петите от място на място. Предпазливостта му се дължала на бунтарското настроение на войниците, които не били получавали заплата от няколко месеца и като компенсация грабели ограбените вече села. Целият диоцез изпаднал в положението, описано някога от юдейския пророк Йоил: „Каквото остана от гъсеници, изядоха скакалци; каквото остана от скакалци, изядоха червеи; а що остана от червеи, доядоха бръмбари.“

Ние не знаехме нищо за това нахлуване на славяните, нито за забавянето на Валериан и отплавахме за Тарент с радостно сърце. С нас бяха всички войници, които можехме да си позволим да отделим от гарнизоните — някакви си седемстотин конници и двеста пехотинци. Аз от своя страна не съжалявах, че се разделям с Рим. Когато напуснахме пристанището в началото на юни и се понесохме под напора на попътния вятър към Месанския пролив, всички ние се надявахме на скорошно и триумфално завръщане в Константинопол. След като минахме през пролива, нашите платноходи трябваше да бъдат теглени от галерите, за да преодолеят насрещния вятър при „подметката на ботуша“, както наричат обикновено тази част на Италия заради формата й върху картата. Бяхме взели курс към Тарент, който е разположен в основата на високия ток на ботуша. Но за да продължим това образно сравнение — не бяхме още отминали палеца, когато ни връхлетя страхотна буря от североизток, така че бяхме принудени да потърсим убежище в Котрона — единственото сигурно пристанище на стотина мили наоколо. Отначало нашето положение изглеждаше доста опасно: малобройна войска, неукрепен град, недалеч от готската армия, недостиг на брашно, нестихващ бурен вятър от североизток. Велизарий успя да склони работоспособните жители на града, мъже и жени, да помогнат на нашите пехотинци да заобиколят Котрона с ограда от колове и ров, а седемстотинте конници изпрати да защищават две тесни клисури в планинските вериги при свода на ходилото, които пазят пътя към Котрона. Но колкото повече оглеждаше местността, толкова повече я харесваше. Тя беше богата на пасища и гъмжеше от добитък. Велизарий подчерта пред своите военачалници, че планините я превръщат в естествена крепост, много по-подходяща за организиране на обединените войски от Тарент. „Щастлив вятър ни довея тук — каза им той. — Ето къде ще бъде сборният пункт на армиите.“

Тогава, докато ръководеше подсилването на защитното ограждение с камъни и строежа на кулите, очаквайки все още смяна на вятъра, го сполетя беда. Едва стигнали до планинските проходи, които им бе наредено да завладеят, неговите седемстотин конници видели многобройна част от копиеносците на крал Тотила. Готите отивали да обсаждат Росано, един крайбрежен град, разположен между Котрона и Тарент. Именно в Росано Йоан Кървавия бе събрал цялата си плячка от последните три години, а и мнозина италийски благородници бяха потърсили убежище там. Нашите направили засада и разгромили копиеносците, като убили двеста от тях. Но тази победа им вдъхнала погрешно чувство на сигурност, а го нямало и зоркото око на Велизарий, затова те пренебрегнали задълженията си и не поставили стража в проходите, изпълнени с презрение към неприятеля. Прекарвали времето си, пръснати на малки групи, в коситба, в игри или в лов. Един ден призори крал Тотила изведнъж се появил лично начело на три хиляди души телохранители и ги заварил напълно неподготвени. Те се били храбро, но положението им било безнадеждно. Готите на Тотила избили всички, с изключение на петдесет души, които успяха да се доберат до Котрона с печалната вест само няколко минути преди да пристигне самият Тотила. Укрепленията на града не бяха още готови, защото работата бе замислена в голям мащаб, и Велизарий нямаше друг избор, освен да се качи незабавно на корабите с двестате пехотинци и петдесетте оцелели конници. Котрона бе оставена в ръцете на Тотила. Бурният вятър, забавил пътуването ни до Тарент, продължаваше да духа и само за един ден ни докара до Месана в Сицилия, отстояща на сто мили разстояние.

Не остава още много да се разкаже за последната кампания на Велизарий в Италия. Той изтегли две хиляди души от гарнизоните в Сицилия и ги натовари на корабите за Отранто, където стигна без по-нататъшни произшествия. „Голямата войска“, обещана от Юстиниан пристигна по същото време там от Спалатум под командата на Валериан заедно с друга „голяма войска“ направо от Константинопол, с която въпросът трябваше, предполагам, да се смята за приключен. Обединените ни сили възлизаха едва на три хиляда човека, при това повечето от тях необучени новобранци. Велизарий каза на господарката: — Мила моя, тази войска е като три капки вода на езика на умиращ от жажда човек. Искам да ти призная, че моите средства са изчерпани. Изразходвах вече за тази война цялото си лично богатство, с изключение на няколко хиляди номизми, заложих половината си имущество в Константинопол и направо продадох владенията си в Чермен и Адрианопол. Имам да вземам много пари, които не мога да събера. Ето например случая (от срам скрих тази работа от тебе) с Херодиан, предвождал войските при Сполетий преди две години. Той взе на заем от мен петдесет хиляди златни номизми за срок от три месеца без лихва, като обясни — това впрочем бе самата истина, — че е получил голямо наследство от един чичо и че имал нужда от парите, за да може да даде заплата и храна на своите войски. Когато след изтичането на шест месеца поисках да ми върне парите, тъй като бях научил, че сумата от наследството му е била вече изпратена в Равена, той най-безочливо ме заплаши, че ако продължавам да го тормозя по такъв варварски начин, щял да продаде Сполетий на готите и да ми плати с получените пари. Когато го упрекнах за този му отговор, Херодиан наистина продаде Сполетий и се присъедини към свитата на Тотила. Сега той има моите пари, полученото наследство и наградата за предаването на Сполетий, а аз нямам нищо. Самият василевс ми дължи огромна сума за авансовите плащания на войниците от негово име. Но за това не се оплаквам — посветил съм живота си в служба на императора и за мен е чест да бъда негов заемодавец. Никоя война обаче не може да бъде водена без хора и без пари.

— Пусни ме да отида лично в Константинопол, скъпи ми съпруже — отвърна господарката. — Ще уговоря императрицата да убеди василевса, че трябва или да изпрати многобройна войска и достатъчно пари за завоюването на Италия, или да изостави този диоцез на готите. Можеш да бъдеш сигурен, любов моя, че ще се заема с този въпрос, без да губя нито минутка.

И така, тя тръгна, като взе и мен на кораба; беше средата на юли. Пътуването продължи дълго поради насрещните ветрове. Плавахме покрай гръцкия бряг и бяхме току-що отминали остров Саламис[2], когато срещу нас откъм десния борд се зададе, тласкан от поривите на вятъра, един кораб от Тесалоника. Намирах се близо до носа и извиках на латински:

— Имате ли добра вест за нас, моряци?

Носи нещастие, ако в морето се зададе въпрос за друга вест освен добра.

Помощник-капитанът на кораба се провикна в отговор:

— Вестта е наистина добра. Чудовището е мъртво.

— Кое чудовище, добри човече? — извиках аз.

До мен долетя неразбираем вик. Корабът се отдалечаваше бързо, но аз повторих с още по-висок глас:

— Кое чудовище?

Един от моряците сви ръцете си на фуния и изрева в свирещия вятър:

— Perierunt ambo! — което ще рече „и двете са мъртви“.

И до нас се донесе гръмогласен смях, но това беше всичко.

Отгатнахме правилно името на едното от двете чудовища, това на кита Порфирий, но за другото се правеха най-различни предположения. Значи Порфирий бе намерил най-сетне гибелта си! Разказът, който чухме в следващото пристанище, беше доста невероятен. Всички знаехме, че поради тясното си гърло Порфирий се хранеше само с дребни животинки, а сега твърдяха, че бил преследвал едно стадо делфини до плитчините при устието на река Сангарий (която се влива в Черно море на около сто мили източно от Босфора), където погълнал около дузина и предъвквал костите им, когато най-неочаквано заседнал в една плитчина недалеч от брега. В действителност според мен Порфирий и делфините са преследвали голямо ято дребна риба и китът е бил подмамен в плитки води от делфините. Така или иначе, рибарите от околността надошли с лодките си и нападнали Порфирий с брадви и лодкарски куки. Той бил така здраво заседнал в тинята, че не могъл да измъкне опашката си и да им види сметката. Техните оръжия се оказали обаче безсилни срещу него, затова го омотали с дебели въжета, закачили един скрипец на някакво голямо дърво до брега и го издърпали на сушата. После извикали войниците от един съседен пост и те го довършили с дългите си копия. Порфирий бил дълъг четирийсет и пет стъпки и широк в най-дебелата си част петнайсет. Той осигурил прехраната на целия район за месеци наред — месото, което не успели да изядат прясно, било опушено и осолено. В месестата част на главата му — всъщност на главата й, защото Порфирий се оказал самка, намерили забита дълга стрела с бели пера, без съмнение същата, която бе изстрелял някога Велизарий, но в гърлото й нямало и следа от боядисано в синьо копие.

Другото чудовище, за което бе споменал морякът, съвсем не бе чудовище за господарката. Вестта не само не беше добра — това бе всъщност най-лошата вест, която можехме да получим от столицата: умряла беше Теодора. Язвата, появила се внезапно на гърдата й, се разпространила много бързо по цялото й тяло и тя умряла, запазвайки присъствие на духа, след неколкоседмично боледуване и мъчителни болки.

Нашата скръб бе примесена с удивление. Спомнихме си, че първата поява на кита в проливите бе съвпаднала с деня, в който Теодора пристигна за пръв път в столицата с баща си Акакий, а сега и двамата бяха умрели в един и същи час; освен това в същия ден, когато Велизарий и опълчението на сините бяха преследвали и ранили Порфирий, Теодора получи страхотно главоболие, което не бе престанало да я измъчва оттогава. Не беше ли Порфирий нейният зъл дух?

Господарката Антонина веднага си сложи траур за Теодора и принесе в жертва един черен овен, отправяйки езически молитви за душата й. Тя каза: „Християнският бог е бил вече умилостивен с многобройни литургии, ала Теодора почиташе тайно и старите богове.“

Все пак ние продължихме пътуването си, понеже господарката смяташе, че след като е стигнала дотук, би трябвало да направи поне опит да вразуми Юстиниан във връзка с войната в Италия.

Господарката завари императора далеч не опечален от смъртта на Теодора, а весел като малко момче, чиято дойка или майка се е разболяла ненадейно и го е оставила да върши каквото си поиска. Той отстрани от заеманите постове всички свещеници с монофизитски уклони, покровителствувани дотогава от Теодора. Освен това, макар и вече на шейсет и пет години, Юстиниан се отдаде на безогледен разврат, решен да навакса всички години на въздържание под зоркото око на Теодора. Мъжката му сила не го остави още цели петнайсет години. Негови хора непрекъснато претърсваха пазарите на роби за красиви момичета, но той не пощади и дъщерите на много от придворните дами на Теодора. На внучката на сияйната Хрисомало, която приемала с отвращение ласките му, василевсът любезно заявявал: „Баба ти беше същата, миличка, но изпълняваше всичките ми желания, защото знаеше, че това е нейно задължение!“

Провъзгласи се за единствен наследник на Теодора, като отмени всички клаузи на завещанието й, в това число една наистина много щедра сума за господарката и пет хиляди номизми за моя милост, споменати много великодушно в този документ.

При аудиенцията, която даде на господарката веднага след нейното пристигане, тя му обрисува много ясно и точно положението на нещата в Италия. Той слушаше със сериозно изражение. Когато обаче научи, че Велизарий е останал само със сто и петдесет души от личната си конница в Отранто (сто други защищаваха Росано, а останалите бяха или убити, или пък изобщо не напуснаха областта на Рим) и че отново е беден, този зъл монарх не можа да скрие своето задоволство.

— Значи непобедимият Велизарий призна най-сетне, че е загубил, а? — каза той на господарката. — Но не, ние не можем да му върнем парите, които той така глупаво пръсна в тази смешна война! Наистина, какъв малодушен начин за водене на бойни действия — непрекъснато сноване от едно пристанище до друго, криене зад крепостните зидове, бягство от сражение! Какво ще кажеш, а Нарзес? Той трябваше да се поучи от нашия храбър Йоан, който не се страхува от нищо. По никакъв начин не можем да му изпратим нито повече хора, нито повече пари. Благородният Велизарий вика като четирите дъщери на пиявицата, споменати, от цар Соломон: „Давай, давай!“ Соломон, нека ви напомним, е смятал четири неща за вечно ненаситни: преизподнята, похотливостта на безплодната утроба, песъчливата земя и огънят. Ако древният мъдрец бе още жив, той сигурно щеше да добави името на сияйния Велизарий като пети ненаситник!

Господарката го изчака, да свърши, и спокойно каза:

— Ами Италия, твоя милост? Готов ли си да изгубиш суверенитета си над Италия?

— Съвсем не, сияйна патрицианке — отвърна той, — и именно затова ние ще повикаме сега обратно твоя съпруг оттам и ще назначим на негово, място някой по-способен пълководец. Не искаме обаче да унизяваме добрия човечец, ето защо ще бъдем внимателни, и ще му пишем, че се нуждаем отново от неговите услуги срещу персите, които продължават да ни оспорват владението върху Колхида.

Господарката направи поклон.

— Както повели, твоя светлост. Моля те, прати веднага съобщението за неговото отзоваване. Няма никакво съмнение, че твоят велик шамбелан, храбрият Нарзес, ще се справи успешно със задачата, която се оказа не по силите на моя Велизарий.

Юстиниан отговори, пренебрегвайки иронията:

— Ние ще разгледаме най-внимателно твоето предложение.

Той поиска пергамент и мастило и сякаш се готвеше да подпише отзоваването на място, но изведнъж отпусна подаденото му паче перо, обагрено в пурпур.

— Полека, полека! — каза той. — Имаме първо едно желание към теб, сияйна патрицианке.

— Ако то е по силите ми, ще го изпълня — отвърна господарката.

Императорът се усмихна лукаво:

— Искаме от теб да подпишеш документ, с който се скъсва годежът между дъщеря ти Йоанина и Анастасий, племенника на покойната императрица!

Господарката Антонина размисли бързо. Тя не виждаше причина да откаже това негово искане, тъй като след смъртта на Теодора Анастасий бе загубил всякакво влияние. Може би Юстиниан възнамеряваше да омъжи момичето за един от своите племенници или братови внуци — например за сина на Герман, Юстин, — с надеждата то да донесе добра зестра.

— За мен и моя съпруг е удоволствие да изпълним всяко желание на твоя светлост — отвърна господарката.

Когато подписа представения й незабавно документ, някой — мисля, че това беше младият Юстин — се изкиска сподавено. Хихикането се разпространи и между околните. Юстиниан се огледа насърчително и започна да се подсмива и да се върти на трона си. Скоро цялата зала за аудиенции се изпълни с гръмък смях. Господарката бе смутена, ядосана и озадачена. Тя направи още един поклон и се оттегли.

Всъщност Антонина се оказа най-жестоко измамена. Не знаеше абсолютно нищо за станалото с нейната жизнерадостна дъщеря Йоанина по време на отсъствието й от столицата. Йоанина, ненавършила още петнайсет години, отдавна бе вкусила от сладостите на първата брачна нощ, макар че сватбата й бе отложена до идването на нейните родители. Със съгласието на Теодора тя бе живяла до неотдавна в предоставените им дворцови покои със същия този Анастасий Дългокракия, в когото беше много влюбена, сякаш му принадлежеше вече като истинска съпруга. След смъртта на Теодора в двореца били възстановени обичайните християнски нрави и Йоанина трябвало да се оттегли в собствената си стая. Но въпреки че Юстиниан не би одобрил женитбата на един патриций с жена, която без съмнение е загубила своята девственост, Анастасий имал намерение да спази договора, тъй като обичал горкото момиче. Господарката обаче анулира безвъзвратно този договор и със своя подпис лиши, без да иска, Йоанина от всяка надежда да се омъжи някога за човек от същия ранг. Какво горчиво разочарование за господарката, а и за Велизарий, когато научи за станалото! Йоанина твърдеше, че Теодора я била вкарала насила в този грях, но той си даде сметка, че случаят съвсем не е такъв. Юстиниан нескрито ликуваше от своя съвсем не царствен триумф. Останала неомъжена, Йоанина надяна власеницата на покаянието и отиде в манастир, защото не можа да понесе срама за себе си и за своите родители.

Междувременно Велизарий организирал малобройната си войска, към която Йоан Кървавия присъединил и своята, сведена сега до хиляда леки конници. Те отплавали от Отранто и се отправили да помогнат на обсадения Росано, но ураган пръснал флотата и потопил няколко кораба. Няколко дни по-късно останалите се събрали при Котрона и още веднъж поели курс към Росано, който били отминали поради бурята. Този път обаче крал Тотила ги очаквал там, решен да предотврати стъпването им на брега. На тесния бряг били наредени в плътен боен строй неговите лични гвардейци; стрелците също били заели удобни позиции, така че всеки опит за слизане на брега щял да се равнява на самоубийство. Негостоприемното крайбрежие не предлагало други места за слизане на сушата. С болка в сърцето Велизарий отстъпил обратно към Котрона и оставил гарнизона да избира между смъртта и предаването. Към него спадаха и сто човека от храбрите му тракийски гвардейци.

Бил свикан военен съвет, който взел решение Йоан Кървавия и Валериан да нападнат с конницата съобщителните линии на Тотила, а Велизарий да се завърне в Рим, където да усили укрепленията и да вдъхне смелост на гарнизона. Войната все още не била загубена.

Точно тогава обаче пристигнало писмото от Константинопол. Веднага щом новината за отзоваването на Велизарий стигнала до Росано, градът се предал. Не след дълго вдигнала бяло знаме и Перузия, В Рим вестта също предизвикала неблагоприятни последици. Войниците в града вече се бунтували и убили новия си предводител, задето продавал на високи цени военните запаси на цивилни лица, но дисциплината била възстановена под командата на Диоген, един от малкото оцелели ветерани на Велизарий. Диоген се подготвил за очакваната обсада, като засял с пшеница всички градини и паркове и всички пустеещи земи в града. Въпреки че завърналият се от Росано крал Тотила завзел пристанището на Рим и по този начин прекъснал връзката му с морето, всички опити да щурмува градските стени оставали напразни. Това бе третата обсада на Диоген в Рим и той знаеше много добре как трябва да се отбранява. Но изходът този път бил предопределен, защото войниците от гарнизона загубили всяка надежда да получат помощ, когато научили, че Велизарий си отива.

Недоволството обхванало дори хората от личната му конница, които се оплаквали, че са били наети да служат славно под предводителството на Велизарий, а не да гният без заплата, без храна и без водач в опустошения Рим. Но не те, а една група исаври продали отново града на Тотила и градът сменил своите господари за четвърти път през последните няколко години. Отстъпващият гарнизон попаднал на засада и само стотина души се добрали благополучно до Цертумцеле, последната западна крепост на империята, чиято команда била поета от ранения Диоген. Все пак неголям брой ветерани от личната конница продължавали да бранят мавзолея на Адриан, отблъсквайки всички атаки, докато, много дни по-късно, не се предали и те, погнусени от необходимостта да ядат конско месо, но издействували предаването да стане с военни почести.

След това крал Тотила нахлул в Сицилия. Нашите войски се затворили в морските пристанища и го оставили да вилнее из цялата територия на острова. Италия бе изоставена в ръцете на готите — с изключение на някоя и друга малка крепост тук и там, и на Равена.

Когато Велизарий се завърна в Константинопол, Юстиниан му отправи първо най-долни обвинения, а после — каква нетърпима обида! — великодушно му прости. Велизарий съзнаваше, че е направил много повече, отколкото би могъл да очаква от един поданик най-алчният и най-капризен монарх, но единственият му отговор беше, че остава винаги верен слуга на императора. Неговата преданост и гордост не му позволяваха да отвърне по друг начин.

Освен това се оказа, че присъствието му в престолния град не е съвсем безопасно. В ход беше дворцов заговор, оглавен от един храбър и отмъстителен арменски пълководец, на име Артабан, който имаше за цел да убие императора и да постави на трона неговия племенник Герман, към когото той се бе отнесъл много лошо. Покушението бе отложено с няколко дни, за да се изчака връщането на Велизарий. Не че Артабан и неговите съзаклятници (към които се числеше и Марцел, началникът на дворцовата стража) разчитаха на съдействие от страна на Велизарий — познавайки добре неговата непоколебима вярност към престола, те решили, че ще е по-сигурно да убият и него. Нападателите му трябвало да го причакат в покрайнините, когато отива да поднесе своите почитания в двореца. Когато Герман бил поставен в течение на заговора, той привидно се съгласил, но побързал да уведоми Юстиниан, тъй като бил ужасен от този позорен план. Заговорниците бяха задържани в деня на пристигането на Велизарий, така че той стигна до двореца невредим.

В последна сметка Юстиниан прости на съзаклятниците.

Сияйният Велизарий бе станал вече бедняк и не можеше да си позволи да наеме войници за лична охрана. За всичко зависеше от господарката Антонина, дори за всекидневните си разходи. Но той не изпитваше фалшив срам от това, че трябва да бъде издържан от нея, като казваше: „Ние сме не само мъж и жена, но и стари бойни другари, чиито кесии са общи.“ Тя прибягна до скритите си парични резерви и откупи заложеното му имение. Двамата живееха мирно и тихо в една къща недалеч от арката на Хонорий, в западната част на Говежди площад. (Именно по тази арка са поставени бронзови изображения на някои вредни насекоми — говори се, че прочутият маг Аполоний Тиански ги сложил там като талисмани, предпазващи от различни болести.)

Юстиниан не изпрати Велизарий да воюва в Колхида, а предпочете да го държи без работа в столицата. Той му даде отново старата титла — главнокомандуващ на Източните армии, назначи го и за началник на императорската стража, но не му позволи да вземе каквото и да било участие във военните работи, нито потърси някога съвета му.

Богословските памфлети на Юстиниан не му донесоха много слава, а свиканият от него събор на всички епископи на християнския свят (сто и осемдесет или повече) не донесе голяма слава на църквата. Служейки си със заплахи, той принуди събора да анатемоса някои произведения, ненавиждани от монофизитите, към чието благоволение сега се домогваше, но тези еретици не проявиха благодарност, не се върнаха към лоното на православието и предпочетоха упорито да останат извън него. Нещо повече, папа Вигилий даде израз на категоричното си несъгласие със своите събратя и с императора във връзка с произнесената анатема и положи всички усилия да не се обвърже с нея. Накрая, уплашен за живота си, той потърси убежище в църквата „Апостол Петър“ в Константинопол и едва след големи протакания и извъртания се съгласи — тъй като мъченичеството не беше в кръвта му — да одобри постулатите на събора. При завръщането си в Италия той бе изправен пред схизма, понеже духовниците от западната църква почти без изключение гледаха на анатемосаните творби като на непогрешима доктрина. Ала всички епископи, чиито епархии се намираха под военния контрол на Константинопол — преди всичко тези в Африка и Илирия, — бяха принудени да се подчинят под заплахата да бъдат отстранени от постовете си и хвърлени в тъмница. Обаче пастирите на епархии в Италия, Сицилия, Галия и Испания останаха упорито на предишните си становища.

Епископите на Запада, макар и да ненавиждаха Теодора заради нейния монофизитизъм, съжаляваха горчиво за смъртта й. Те казваха: „Ако беше още жива, тя щеше да осмее богословските претенции на василевса и съборът нямаше изобщо да бъде свикан.“

[1] Става въпрос за тримата влъхви — Каспар, Мелхиор и Балтазар, поклонили се според преданието на младенеца Иисус. — Б.пр. ↑

[2] Повече известен като о. Саламин. — Бел. NomaD. ↑

Глава двадесет и трета
Триста ветерани

Искам сега да приключа с някои по-второстепенни събития и след това да разкажа за последната битка на сияйния Велизарий, тази битка на битките, „увенчаващия бисер в короната на неговите победи“, както се изразяваха венцехвалните автори. Накрая остава обаче още една глава — само при мисълта, че ще трябва да я напиша, ме обзема смут и започвам да треперя.

Да започнем с Изтока. Цар Хосроу е още жив в сегашното лето господне 571-во, през което пиша тази книга. Той се въздържа от по-нататъшни нахлувания в Ромейска Месопотамия и Сирия, след като бе отблъснат от Велизарий при Каркемъш, макар че неговите съюзници сарацините извършват отново набези по нашите граници. Но великият цар проточи войната в Колхида, където победата и поражението се редуваха непрекъснато, допреди десет години, когато бе подписан нов Вечен мир. Съгласно условията Хосроу се отказваше от претенциите си върху суверенитета на Колхида, а Юстиниан се задължаваше да му изплаща малък ежегоден трибут. (Сега, когато пиша настоящите редове, и последният мирен договор е нарушен — този път от ромеите. Освен това местното християнско население в Персийска Армения вдигна успешен бунт и постави територията под ромейска протекция.) Хосроу, подобно на всеки един от своите предшественици, стана обект на най-голяма враждебност от страна на най-близките си кръвни родственици, тъй като в Персия жените не се зачитат и са безсилни да възпрат мъжете и синовете си от взаимно избиване. Неговият любим син, роден от майка християнка, прие християнството при навършване на пълнолетие и не след дълго се разбунтува заедно с голяма част от войската. Хосроу го срази на бойното поле, където той загина.

Въпреки първоначалната си подозрителност към гръцката философия, в зрелите си години Хосроу започна да я изучава усърдно и я направи съставна част от религията на магите. Така факелът на древната вяра, угасен в Атина от Юстиниан, бе отново запален не само в Нова Антиохия на Ефрат, но и в самата Персия при Висшата школа на Хосроу в Гонди Шапур, недалеч от Суза. Там бяха преведени на персийски най-добрите гръцки класици, както и творби от латински и санскритски. Но Хосроу ненавижда и преследва християнството като религия, която „кара хората да пренебрегват задълженията си в този живот заради надеждата за спасение в следващия и позори царския двор в Персия, като приписва божественост на един евреин с тъмно потекло и бунтовнически дух“. Царят преследва също и учението, наречено общоделие, провъзгласено от някой си Маздак[1], който го заел от ранното християнство, но проповядвал обща собственост не само върху имуществото и парите, а и върху жените. Хосроу се радва на добро здраве и управлява с твърда ръка. Не зная кой точно, дали магите или гръцките философи са го убедили, че най-големият залог за почитта на потомството към един владетел са не завоевателните войни срещу съседните държави, а великодушието, справедливостта, културата, решителната отбрана на страната и непрестанният стремеж да осигури благополучието на своите поданици у дома и в чужбина. Такива са във всеки случай сегашните възгледи на цар Хосроу. От избухването на чумата, която той прие като предупреждение свише, до наши дни той се държи като пълновластен, но изключително грижовен владетел на своя народ и отново застрои, засели и осигури снабдяването на всички райони, пострадали от ромейски, арабски или хунски набези. Той носи вече благородното прозвище Анушарван (Великодушния) и дълго време ще заема почетно място в персийската история. За него ще казват: „Той закриляше търговията, земеделието и образованието — честити дни бяха тогава.“ Защото днес Персия е силна, процъфтяваща, задоволена страна. Ех, да можеше да кажем същото и за нашата собствена империя след дългото царуване на неговия честолюбив съвременник Юстиниан!

А сега да се обърнем на запад и да проследим съдбата на крал Тотила. Четири години след като отзова Велизарий и даде по този начин мълчаливото си съгласие цяла Италия — с изключение на Равена — да бъде изоставена в ръцете на готите, Юстиниан счете за необходимо да поднови войната, тъй като смяташе за петно върху религиозната си политика факта, че епископите на Северна Италия са скъсали с папа Вигилий и че арианството все още не е смазано. Той прие да възобнови военните действия, но не можа да се реши нито да осигури достатъчно войска, нито да избере кой пълководец да постави начело. Само в едно бе непоколебим — че няма да даде възможност на Велизарий да се отличи отново. От сигурната твърд на Константинопол господарката и аз присъствувахме на една вечна комедия — непрестанните капризи на Юстиниан, които ни бяха навредили толкова много в Италия. По този въпрос Велизарий не казваше нито дума пред нас; убеден съм, че дори дълбоко в себе си не допускаше никаква критична мисъл относно политиката на василевса.

Отначало Юстиниан изпрати Герман в Сицилия с пет хиляди души. После се сети, че неотдавна Герман е бил избран за бъдещ император от арменския убиец Артабан и че той е в прекалено близко родство с готите, понеже се беше оженил за Матасунта, предишната жена на крал Витигес, а невръстният му син от нея бе единственият жив наследник от мъжки пол на великия Теодорих. Юстиниан отзова незабавно Герман и повери командуването на някой си Либерий — един стар, безобиден патриций без какъвто и да било боен опит.

След това някой подшушна, че възгледите на Либерий във връзка с Въплъщението не са особено здрави, така че императорът отзова Либерий и назначи не друг, а Артабан, на когото бе вече простил за заговора и дори го бе издигнал в по-висок ранг!

Но след като размисли още, Юстиниан реши, че Артабан би могъл все пак да се окаже честолюбив и да се опита да стане император на Запада. Затова отново назначи Герман, сещайки се, че именно той се бе отнесъл безотговорно към отбраната на скалата Орокасия и с това бе предизвикал падането на Антиохия, а човек с такова петно в своето житие не може да му бъде истински съперник!

Герман почина внезапно на път за Италия; някои казват, че е бил отровен от Матасунта. Командуването премина в ръцете на двамата му заместници — Йоан Кървавия и големия син на Герман, съименник на Юстиниан. Юстиниан не искаше да повери поста само на Йоан Кървавия и да обиди по този начин братовия си внук и съименник, но от друга страна, не искаше и никой друг със същото име да завоюва слава, затова отзова и двамата.

„Какво ли ще стане сега? — питахме се ние с господарката. — Какво ще бъде петото действие на комедията Подозрителният лакомник?“

Един ден бях посетен от доверен слуга на Нарзес, който ми каза:

— Евгений, приятелю мой, искам да ти кажа нещо неофициално, като слуга на слуга: дали ще може твоята господарка, сияйната патрицианка Антонина, да размени няколко думи насаме с моя господар, ако той я покани?

— Ако господарят ти, достопочтеният Нарзес, има добри новини за моята господарка, тя естествено би склонила да го изслуша; във всеки случай няма да прояви към господаря ти онова неуважение, с което той се отнесе някога към нея и нейния съпруг, сияйния Велизарий, в Италия. Освен това нашите двама господари имаха вече възможност да си сътрудничат тясно поне в един случай оттогава насам — когато поставиха клопка на Йоан Кападокиеца в Руфиниана. Няма да има пречки да се уреди такава среща.

След това опипване на почвата последва официално искане за среща, което бе прието. Ето че старата лисица Нарзес застана пред господарката и й поиска прошка за неправдата, която бе причинил на нея и на Велизарий преди дванайсет години! Той пожела да узнае дали Велизарий би бил достатъчно великодушен да му даде съвет по един въпрос от държавно значение.

Господарката Антонина не подценяваше способностите на Нарзес, а и неговите извинения смекчиха сърцето й, така че тя предложи да действува като посредник между него и Велизарий. Последва нова среща. И този път Нарзес беше самата любезност. Той повтори още веднъж колко съжалявал, задето се бе противопоставил навремето на дадените от Велизарий заповеди и задето хранил съмнения в неговата лоялност. Велизарий прояви още веднъж своето великодушие, като улови Нарзес за дясната ръка и го прегърна.

Въпросът на Нарзес се свеждаше, с няколко думи, до следното:

— Скъпи приятелю, би ли ме посъветвал да приема честта, която императорът така настоятелно ми предлага — да оглавя експедицията срещу готите? Ако да, то какви условия да поставя? Защото аз не мога да дам преценка на военното положение в Италия — в това отношение единствено твоето мнение има тежест в моите очи.

Благородството на Велизарий се прояви по-силно от когато и да било в неговия отговор:

— Драги приятелю, съветвам те да приемеш оказаната ти чест. Не познавам друг човек, който би могъл да се справи по-добре от теб с тази задача, а тя трябва непременно да бъде изпълнена успешно за благото на империята. Трябва да се действува, преди готите да са успели да възстановят предишната си сила. Ти всъщност искаш от мен, доколкото разбирам, да дам оценка за числеността и състава на войската, без която за нито един пълководец, колкото и енергичен да е той, не ще бъде разумно да се опита да завладее отново Италия. Ето моя отговор: този пълководец ще се нуждае от трийсет хиляди човека, поне двайсет хиляди от които конници, добре екипирани и включващи цвета на ромейската войска — пръснатите ескадрони на моята лична конница, обучени и изпитани от мен срещу готите. Той ще има също нужда от достатъчно пари — не само за да плаща добре на тази своя армия, но и за да спечели отново войниците в Италия, преминали към готите поради липса на средства.

Нарзес беше тънък познавач на хората. Той разбра, че Велизарий е неспособен на измама и абсолютно предан на императора, затова след кратка пауза отвърна:

— Сърдечно ти благодаря, Велизарий, не само за съвета, но и за това, че ме пощади и не ми напомни за моето твърдоглавие. Ако не беше то, Медиолан едва ли щеше да бъде сринат със земята.

— Нарзес — каза Велизарий, — аз те уважавам заради проявеното благородство и ще се моля горещо за теб.

Нарзес прие възложената му от Юстиниан мисия, но постави настоятелно своите условия, без да споменава, че те бяха формулирани от Велизарий. Хората и парите бяха намерени незабавно! Нарзес дойде още веднъж при Велизарий и го помоли смирено в името на новото им приятелство да му даде съвет каква военна тактика да възприеме, за да победи готите.

Велизарий му рече:

— Предизвикай крал Тотила на решителен бой веднага щом пристигнеш, преди още да е имал време да събере всичките си войски от крепостите — нито един готски крал не може да устои на предизвикателството за решителна битка, дори когато силите му са много по-малочислени от силите на противника. Заеми отбранителна позиция, както направихме ние при Дара, като разположиш спешените стрелци далеч напред по двата фланга, обърнати навътре. Постави за примамка облечени с броня копиеносци — крал Тотила има причини да се отнася с пренебрежение към нашата пехота, която рядко устоява на конна атака.

— Но ако последвам съвета ти — възрази Нарзес, — няма ли да стане така, че налапвайки стръвта, крал Тотила да отнесе със себе си и въдицата?

— Такава опасност съществува — отвърна Велизарий, — затова се канех да ти предложа тези копиеносци да бъдат всъщност спешени ездачи, чието мъжество е без съмнение по-голямо.

— Добре. А леката конница ще трябва да изтегля сигурно напред по фланговете?

— Да. Дръж ги доста напред — не толкова, че да предизвикат нападение, но достатъчно близо, за да действуват като заплаха. Моята лична конница и останалите тежки ездачи запази в резерв.

— Ами ако Тотила нападне първо спешените стрелци? — попита Нарзес.

— Такава постъпка би противоречала на готските представи за кралска чест. Бронираният конник смята за унизително да нападне един облечен с кожи стрелец.

Така прочутото сражение при Тация бе спечелено още в Бронзовия палат в Константинопол, и то от Велизарий, макар че Нарзес така и не призна колко му е задължен за това, нито пък Велизарий направи опит да затъмни славата на Нарзес, като му го напомни. Битката, която крал Тотила побързал да приеме, започнала с нападение на неговите копиеносци срещу подготвената от Нарзес отворена позиция. Те веднага били обсипани със стрели от осемте хиляди лъка, разположени по двата фланга. Суматохата, предизвикана от буйните ритания и мятания на многобройните ранени коне и от гибелта или свалянето от седлото на повечето главатари, хвърлящи се на очи със своите доспехи и амуниции, принудила нападателите да преминат от галоп в тръс и от тръс в бавен ход. Когато загубят устрема си, нападащите ездачи не представляват истинска заплаха за храбри, облечени с броня копиеносци, а и конете им са много уязвима мишена. Първият ескадрон на Тотила не могъл да пробие линията от копия, а следващите се намирали толкова далеч, че не били в състояние да му помогнат с нищо и понесли тежки загуби от непрекъснатия обстрел с лъкове. Накрая бил ранен и самият Тотила. Готите се разколебали. Тогава ромейските копиеносци отворили редиците си и през образувалата се междина профучала личната конница на Велизарий. С бойния вик „Велизарий!“ те помели готските ездачи, които отстъпили панически към собствената си пехота, така че тя също била обърната в безредно бягство и пръсната по всички посоки.

Крал Тотила бил настигнат и убит на няколко мили от бойното поле. Окървавените му одежди и покритият със скъпоценни камъни шлем бяха изпратени на императора в Константинопол като победни трофеи.

Готите бяха разрушили крепостните стени на толкова много градове, че това се оказа гибелно за самите тях — те просто нямаше с какво да спрат настъплението на Нарзес. Рим бе превзет при първи опит от един военачалник на шамбелана. Скоро готската флота премина на негова страна. За два месеца, след едно последно сражение по бреговете на Сарнум недалеч от планината Везувий, войната бе окончателно спечелена. Оцелелите готи бяха със сломен дух — те се съгласиха или да напуснат Италия, или да се подчинят на Юстиниан.

Малко преди сключването на това споразумение една уважавана институция бе премахната с един удар. Триста души от римските, сенатори и техните семейства, държани от Тотила като заложници отвъд река Падус, бяха изклани в отмъщение за неговата смърт, а останалите, побързали да тръгнат от Сицилия за Рим след новината за превземането на града, бяха посрещнати от готите недалеч от Везувий и на свой ред безмилостно избити. Римският Сенат не бе възстановен, а според мен няма и да бъде възстановен. Единственото оправдание за неговото просъществуване през последните няколко столетия бяха древните културни традиции и богатствата на сенаторите. Юстиниан наследи богатствата, а традициите не можеха да бъдат нито възстановени, нито създадени отново. Толкова прочее за Западния сенат, за крал Тотила и за готите, чието име е вече изличено в Италия, макар че в Испания все още управляват вестготски крале.

А сега за края на Бесас. Той изкупи загубата на Рим с успеха си в Колхида, където превзе обратно от персите столицата Петра, и не след дълго умря почитан в Константинопол. Персите обаче пак си върнаха Петра. Едно странно съвпадение — Дагистевс, ромейският началник на гарнизона в Петра, изкупи загубата на този град с успеха си в Италия, защото тъкмо той върна на Нарзес изгубения от Бесас Рим.

Нарзес, който остана в Италия като префект, спечели второ голямо сражение без чужда помощ; този път цялата заслуга се падаше на собствените му задълбочени познания в областта на военното изкуство. Голяма франкска войска бе нахлула в Южна Италия. Нарзес изненадал основния й корпус при Казилин в Кампания, където те били загубили (както по времето на Велизарий) половината си хора от дизентерия. Войската на франките се състояла изцяло от пехотинци, въоръжени с мечове, копия и метателни брадви. Отначало Нарзес им противопоставил собствената си пехота, но когато франките нападнали в колона, той ги заобиколил по фланговете с конницата си и ги обсипал с дъжд от стрели от сто крачки разстояние, което било извън обсега на техните брадви. Франките не смеели да се придвижат напред от страх да не бъдат нападнати по двата фланга, а не посмели и да нарушат колоната, като атакуват конницата, понеже тяхната военна тактика изисква да останат в строя при всички обстоятелства. Те загинали всички вкупом — само пет човека от общо трийсет хиляди успели да избягат. Нарзес, вероятно за да не събуди завист у Юстиниан, приписа заслугата за своята победа единствено на чудотворната статуетка на Дева Мария, която носеше винаги със себе си и която го предупреждавала за всяка по-сериозна опасност.

Когато научил за станалото при Тация и Казилин, Юстиниан благодарил на Бога и бил безкрайно доволен. „Ех — казал той, — защо не помислихме по-рано да пратим в Италия нашия доблестен Нарзес? Защо го отзовахме в предната война само заради завистливите оплаквания на сияйния Велизарий? Много хора щяха да са живи днес и големи богатства спестени, ако се бяхме доверили на нашия Нарзес. Сами сме си виновни, че проявихме прекалено снизхождение към чувствата на Велизарий, този малодушен и глупав военачалник, но подобен излишък от великодушие е може би извиним у един василевс.“

След като се върна към богословските си занимания и убеден, че Италия е в сигурни ръце, че цар Хосроу не замисля нова пакост по източната граница и че варварите на север могат да бъдат подкупени или подтикнати с измама да се бият помежду си, Юстиниан занемари войските и укрепленията повече от когато и да било.

Велизарий, в качеството си на главнокомандуващ на Източните армии и на дворцовата стража, се обърна три пъти към него с молба да не пренебрегва надвисналата над империята опасност. След третия опит последва височайша заповед: „Негово величество забранява по-нататъшното повдигане на този въпрос. Бог ще простре силната Си десница над Своя народ, който се уповава на Него.“

Един есенен ден през лето господне 558-во (годината, когато Йоан Кървавия загина при една ловна злополука, след като бе служил покорно при Нарзес по време на неговата италийска кампания, и десетата година от нашето завръщане в Константинопол) капитанът на един търговски кораб в Черно море предаде на Велизарий някакво съобщение. То бе написано с трепереща старческа ръка на мръсен къс пергамент и гласеше:

„Сияйни Велизарий, ти, който спаси живота ми от Йоан Кападокиеца преди повече от петдесет години в една странноприемница недалеч от Адрианопол в Тракия още когато беше малко момче, дойде време да ти докажа, че гражданинът Симеон не забравя своя дълг на признателност. Преди много време българските хуни ме отведоха в робство при един набег в Тракия, но се отнесоха добре с мен, тъй като съм сръчен майстор сарач. Научих варварския им език и получих достъп до техните съвети. Признавам, че в много отношения сега съм по-добре, отколкото когато бях роб на ненаситни бирници. Липсват ми само хубавото тракийско вино и топлият уют на моята голяма къща. Знай прочее, че тази зима, ако Дунавът замръзне отново както предричат гадателите на времето, българските орди ще нахлуят в Тракия. Те се хвалят, че ще нападнат самия Константинопол и ще заграбят плячка, каквато не била виждана, откак свят светува. Води ги Заберган[2], един много способен хан. Има двайсет хиляди ездачи. Предупреди императора. Сбогом.“

Велизарий показал писмото на василевса. Юстиниан попитал:

— Как, нима този дрипав пергамент, от който се разнася зловонието на пристана, може да бъде показан на императора?

— Ако някой просяк, твое величество, види да излиза дим от горните прозорци на някоя голяма къща, той има правото да се втурне вътре и да извика: „Пожар!“ Обитателите само ще му благодарят за навременното предупреждение и ще му простят за дрипите и грубите обноски.

— Това, сияйни Велизарий, изглежда, е една от военните хитрости, с които си спечелил заслужена слава! — казал Юстиниан. — Ти искаш да ни изплашиш с тази фалшификация, за да подсилим нашата войска и да поправим градските стени, защото много добре знаеш, че сме ти забранили да повдигаш пряко този въпрос. Не можеш да ни заблудиш и ние ти прощаваме грешката. Погрижи се, благородни патриций, да прогониш от сърцето си всяка нелоялност. Защото в древни времена в този двор е имало вече пълководци, които са настоявали пред своите владетели да увеличават броя на войската, като са се позовавали на критични обстоятелства, а всъщност целта им е била да използуват тези войници срещу държавата. Надзърни дълбоко в сърцето си, сияйни Велизарий, и ако намериш в него грешен помисъл, изтръгни го с помощта Христова — той ще ти даде сили.

На Августовия площад срещу сградата на Сената Юстиниан бе поставил една огромна своя статуя на кон. Тя се издига на величествен пиедестал, облицован с най-фин светъл бронз. Василевсът е изобразен с древна броня и шлем с изключително дълго перо. В лявата си ръка държи златно кълбо с кръст отгоре. Дясната му ръка е вдигната с жест, който сякаш казва: „Назад, врагове!“ Той обаче не носи оръжие, нито дори кинжал, като че ли жестът и свъсеното му чело са достатъчни да пропъдят злото. И действително, през по-късните години на своето царуване той се отнасяше към войската си така, като че ли нямаше вече никаква нужда от нея. Работата е там, че в своя стремеж към величие Юстиниан постъпваше като безименния богаташ, споменат от Иисус Христос, който започнал да съгражда кула, без да пресметне първом разноските и така изпаднал в дългове и станал за посмешище. В столицата често казваха, че окото на Юстиниан е враг на неговия стомах — той пилееше държавните средства за религиозни излишества и занемаряваше практическите военни нужди на страната.

Всички бяха единодушни, че той, на първо място, не биваше изобщо да се опитва да завоюва и окупира Африка и Италия с недостатъчните сили, с които разполагаше. Въпреки едва ли не чудодейните успехи на Велизарий тази двойна задача се оказа непосилна за имперските армии. Наистина те все още владееха Картаген и Равена, но продължителните войни бяха превърнали тези процъфтяващи и добре стопанисвани страни в почти пълна пустош. Същевременно северните и източните граници бяха отслабени поради липсата на гарнизони и резерви и многократно нарушавани от набези, които едва не доведоха до пълна катастрофа. С други думи, цената за връщане на Западната империя бе нейното разоряване, както и разоряването на Сирия, Колхида, Ромейска Месопотамия, Илирия и Тракия — доходите от всички тези диоцези станаха просто мизерни. Сега Юстиниан бе принуден да въведе политика на икономии и естествено започна да я прилага първо в областта на държавната отбрана, а не на даренията в полза на църквата, с надеждата, че чрез строежа и разкрасяването на все повече мъжки и женски манастири и църкви ще успее да подкупи небесното войнство, както преди това бе подкупвал франки, славяни и хуни със злато и оръжия. Публично той обосноваваше суеверното си упование с думите на Иисус към апостол Петър, когато последният се опълчил срещу войниците на юдейския първосвещеник и отрязал ухото на един от тях: „Повърни ножа си на мястото му, защото всички, които се залавят за нож, от нож ще погинат.“ Неговото упорито миролюбие намираше опора и в липсата на страх за собствената му безопасност: всички гадатели, до които тайно се допитваше, го уверяваха, че ще умре от естествена смърт на преклонна възраст в собственото си легло в свещените покои на двореца.

На Рождество хуните преминаха замръзналия Дунав. Когато вестта за тяхното нашествие стигна до двореца, василевсът нареди да бъдат отслужени молебени във всички по-големи църкви и прекара цяла нощ в бдение в църквата „Света Ирина“, но не предприе нищо повече. Хуните се разделиха на две: едните започнаха да разграбват Гърция, а другите, предвождани от самия хан Заберган, потеглиха да превземат столицата. Те пометоха Тракия, без да срещнат съпротива. Като езичници, хуните не проявяваха никакво уважение към светите места — те грабеха и изнасилваха безогледно, изпращайки претъпкани каруци със съкровища и цели кервани роби по зимните пътища и през Дунава. Керваните бяха придружавани от диви ездачи, които ги подтикваха да бързат с камшични удари и убождания с мечове. Всеки роб, който паднеше и не можеше да се изправи веднага на крака, бе безмилостно убиван — нямаше пощада дори за жените, споходени от родилни болки. Въпреки че се държат, общо взето, добре помежду си, хуните гледат на целия християнски свят като на законна плячка и не биха се поколебали да набодат на копие току-що кръстено отроче, както не се колебаеха да пронижат и млад елен по време на лов.

Заберган напираше. Дългата стена на Анастасий, преграждаща полуострова на разстояние трийсет и две мили от столицата, не беше никаква преграда за неговите ездачи, понеже бе разрушена на много места, нямаше войници, които да охраняват пробивите, нито балисти за стрелба от кулите. На Празника на тримата царе Заберган се разположи на стан по бреговете на река Атирас, на двайсет мили от столицата, и жителите на Константинопол изведнъж изпаднаха в паника. Площадите се изпълниха с нещастни бежанци от селата, с посивели лица и малки вързопи, които крещяха: „Идват, хуните идват! Помитат всичко по пътя си като освирепяло стадо диви бикове! Бог да ни е на помощ!“

Този вик се понесе по улиците на града: „Бог да ни е на помощ!“ Изведнъж всички започнаха да питат съседите си: „Но къде са хората от дворцовата стража? Къде е градското опълчение? Няма ли кой да попречи на тези български дяволи да щурмуват вътрешната стена и да опожарят града, избивайки всички ни?“

Цели тълпи наемаха лодки и бягаха през Босфора в Мала Азия; всеки ден на отвъдния бряг преминаваха по петдесет хиляди души.

Император Юстиниан прекарваше по-голямата част от тези дни коленичил в личния си параклис. Той непрекъснато повтаряше: „Господ е всемогъщ. Той няма да ни изостави.“ Единствената практическа стъпка, която предприе, бе да нареди съкровищата и ценностите от всички църкви в предградията и от всичките му вили да бъдат незабавно пренесени в императорския пристан и натоварени на кораби.

Най-после василевсът изпрати да повикат Велизарий и го попитал:

— Как ще ни обясниш, сияйни Велизарий, началнико на нашите конюшни и на нашата стража, че не си изпратил войници да отблъснат тези диви езичници?

— Твое свещено величество — отвърнал Велизарий — ми даде наистина тези почетни титли, но не и властта, която обикновено е неразделна част от тях, като ми забрани да отварям дума за лошата подготовка и слабата дисциплина на твоите войски. След завръщането си от Италия аз на три пъти представях един и същи доклад на твоето внимание, изтъквайки, че министрите ти продават постове в дворцовата стража на необучени цивилни, че войниците не участвуват в бойни учения, че няма достатъчно оръжие и че в конюшните ти липсват ездитни коне. Твоите заповеди бяха да не се безпокоя за безопасността на столицата.

— Лъжеш, лъжеш! — креснал Юстиниан. — Ако по Божия милост излезем здрави и читави от това изпитание на нашата вяра, ще ти наложим страшни наказания заради занемаряването на войските и укрепленията. Дори прехвалените ти победи няма да могат да те отърват от въжето!

— А междувременно какви са нарежданията на твое величество? — попитал Велизарий.

— Иди и умри като храбрец, макар че живя като страхливец! Събери колкото може повече хора и излез срещу българите като нашия доблестен Нарзес! Стига вече си се крил зад стените, опитай се да направиш нещо и да изкупиш досегашните си глупости.

Велизарий направил дълбок поклон и се отдалечил от височайшата особа, а Юстиниан повикал своя флотоводец и скришом го запитал: „Има ли всичко необходимо на корабите ми? Какво време ни очаква в Средиземно море, ако се наложи да вдигнем котва?“

Велизарий изпрати глашатай със следното съобщение:

„Сияйният Велизарий е получил заповед от негово свещено величество императора да излезе срещу хунските нашественици. Градското опълчение да заеме позиция на Теодосиевата стена в зависимост от това към коя от партиите принадлежат хората му и да ги въоръжи с каквото намери. Дворцовата стража да се яви на преглед заедно със своите предводители, които се задължават да проверят дали всички имат коне и пълно бойно снаряжение, а след това да отиде при Златната порта и да чака по-нататъшни заповеди. Всички ветерани в нашия град, сражавали се някога в личната конница на същия този Велизарий, се приканват да се явят незабавно на парадния площад, където той ще ги оглави и ще им раздаде оръжие и коне.“

Велизарий отиде при наставниците на зелените и сините танцувачки. „В името на императора — казал им той — реквизирам всички ризници, копия и щитове, използувани на хиподрома и за театрални представления.“ След това посети и главните уредници на надбягванията от двете партии, на които заявил: „В името на императора реквизирам всички коне от конюшните на хиподрома.“ В самия дворец можа да намери достатъчно лъкове и стрели, а от имперските конюшни взе известен брой впрегатни и няколко бойни коне. Така осигури снаряжението за своите ветерани.

Парадният площад е известен в историята с това, че Александър Македонски направил там преглед на войските си, преди да се отправи в победоносния си поход на Изток. Тук сега се стекоха от всички краища на града ветераните на Велизарий. През изминалите години съдбата съвсем не се бе показала еднакво благосклонна към тях — някои бяха добре облечени и в добро здраве, други — в дрипи и с бледи лица; едни накуцваха, други се разхождаха с изпъчени гърди. Но всяко лице бе озарено от мъжество и те си подвикваха един другиму:

— Здравей, приятелю! Колко е хубаво, когато стари войници се срещнат отново!

Събираха се стари бойни другари, които не се бяха виждали от години — толкова голяма беше столицата. Чуваха се възгласи: „Жив ли си още, стари ми Сисифриде? Пък аз мислех, че падна заедно с Диоген при отстъплението от Рим!“ или: „Охо, приятелю Унигат, за последен път те видях при обсадата на Ауксимум, когато вражеското копие се заби в ръката ти!“ и: „Ей, друже, не ме ли позна? Бяхме заедно на стан в райското кътче Грасе под отрупаните с плод дръвчета преди двайсет и четири лета! Само няколко дни след това започна битката при Десетия милиарий.“ И аз бях там заедно с господарката Антонина — горещите поздрави на старите другари сгряха сърцето ми.

Имаше и хора, започнали да воюват още преди моята първа експедиция с Велизарий, като двамата конници, участвували в набезите срещу гепидите и срещу същите тези българи, когато той е бил още голобрад стотник.

От едно училище за борба в покрайнините на града пристигна побелелият Андрей, някогашният роб и баняджия на Велизарий, който се бе оттеглил от военна служба след двата си велики подвига на единоборство при Дара. Той каза:

— Господарю Велизарий, в моето училище по борба аз успях да запазя подвижността и силата си, макар че съм на шейсет и пет години. Виж, сложих шлема с бялото перо, с който ти ме награди при Дара. Непрекъснато съм го лъскал с пясък. Позволи ми да бъда твой знаменосец!

Когато се бяха събрали всичките — малко повече от триста души, — между тях си проправи път един висок човек, изпит от пост и надянал монашеско расо. Той улови за юздата коня на Велизарий и рече:

— Братко Велизарий, днес по изключение свалям расото, захвърлям бича и обличам бойните доспехи. Защото, макар и да мисля, че успях да измоля прошка от всевишния заради всичките си грехове и безумства, и на първо място за убийството на нашия непрежалим другар Йоан Арменеца, няма да мога да склопя спокойно очи, докато не си възвърна твоето доверие и обич, които загубих поради своята небрежност при Медиолан.

Велизарий слезе от коня, целуна монаха и му каза:

— Улиарисе, поверявам ти командата на сто души от събраната тук войска. Научих за твоята светост и добродетелност сред просещите братя на свети Вартимей и те приемам, като временен дар от Бога.

Траян, освободил се неотдавна от върха на стрелата, който бе останал забит в лицето му толкова дълго време, застана начело на други сто човека. Той се бе покрил с голяма слава по време на предвожданата от Нарзес италийска експедиция, а сега държеше винопродавница на пристанището. Останалите бяха поставени под командата на Туримут — същия, който се бе сражавал така храбро при втория поход на Велизарий в Италия. Големи беди се бяха струпали на главата му — съвсем наскоро бе излязъл от тъмницата; не си спомням за какво точно е бил хвърлен там, за някое престъпление или за еретични уклони. Велизарий разпредели хората по така образуваните групи. Стана ясно, че той помни имената и подвизите на всички, с които бе споделял някога сухия войнишки хляб. След това им раздаде коне, оръжие и доспехи. Голямо въодушевление обхвана насъбралото се множество.

— Само и завинаги с Велизарий! — викаха те. — Води ни тозчас срещу врага!

Велизарий се трогна, но каза:

— Другари, когато си спомняте днес за славните някогашни битки, не забравяйте как бяха спечелени те! Те бяха спечелени не само със смелост и високо бойно майсторство, но и с благоразумие.

Потеглиха в колона и копитата на конете им зачаткаха по плочника на Главната улица. Народът ги приветствуваше и крещеше:

— Бог явно не ни е изоставил — ето го нашия Велизарий!

Господарката яздеше до него на породист кон, изправила глава като младоженка, а аз я следвах малко по-назад. Тя носеше разкошна червена перука, лицето й бе начервено и белосано, а отпуснатата й гръд — добре подпълнена. Само отблизо набръчканите ръце, помръкналият поглед, хлътналите страни и повехналата кожа на шията издаваха възрастта й.

Минахме през предградието Девтерон и стигнахме до Златната порта, където цареше голяма бъркотия — всички крещяха заповеди, които никой не изпълняваше. От двехилядната дворцова стража само около петдесет души имаха коне, а и с изключение на двама-трима военачалници не видях нито един човек с ризница или с пълно въоръжение. Очевидно малцина бяха минали някакво военно обучение. Дори градското опълчение ги превъзхождаше в това отношение, тъй като няколко десетки сини и зелени отряди се бяха упражнявали в боравене с лъка на градските стрелбища — по празниците те се състезаваха за гъска, прасенце или амфора вино, — а още по-голяма част от тях се бе сражавала нощем в междуособните схватки.

Велизарий искаше да присъедини тези стрелци към своята малка войска, но те отказаха, като се позоваха на това, че тяхно задължение е да бранят само укрепленията и че е противозаконно да напускат очертанията на града.

Чухме как демархът на сините се провикна от една кула до портата (зелените се бяха разположили по другата половина на стената):

— Няма ли сред вас нито един мъж, който да разбира от стрелба с балисти? На всички кули има балисти и стрели за тях.

В отговор господарката Антонина се провикна весело:

— Не, няма такъв мъж, но има една стара жена с червена перука, взела участие два пъти в защитата на Рим! — А после се обърна към мен: — Хайде, Евгений, стари бойни другарю, ела да научим тези новобранци на техния занаят.

Слязохме двамата от конете и се качихме на кулата, където сменихме изгнилите въжета на балистите и смазахме скрипците. После тръгнахме от кула на кула да обучаваме войниците как да потегнат своите балисти и „скорпиони“ и как да се целят с тях. Ако някой не внимаваше както трябва или проявяваше несръчност, господарката го наричаше „копеле на зелен еретик“ и го удряше по рамото с яздитния си камшик, засрамвайки го пред другарите му.

През това време Велизарий събра невъоръжените дворцови стражи заедно с хиляда здрави тракийски селяни, избрани измежду бежанците. После се обърна към стотниците:

— Оттатък се намира една от императорските градини, заградена с колове. Заведете хората си там и накарайте всеки от тях да вземе по два кола от оградата и да ги донесе тук. Те ще им послужат вместо копия и мечове. За щитове съберете подноси и тави от частните къщи.

Накрая цялата тази воиноподобна сбирщина излезе от портата, предвождана от Велизарий и неговите триста ветерани. Господарката и аз го гледахме не без гордост, но с лошо предчувствие. Тя промълви, без да държи сметка за хилядите цивилни, вървящи в края на шествието с опечалени лица, сякаш бяха пленници:

— Триста са били и гърците при Термопилите, ако се вярва на древната песен. Нито един от тях не се е завърнал, но славата им ще живее вечно.

В опита си да я ободря казах с усмивка:

— Горките, те не са имали Велизарий за предводител!

— Какво представлява тази шепа грохнали мъже, тръгнали да се сражават с хуните по заповед на императора, сравнени с десет или двайсетхилядните вражески пълчища? На чудо ли се надяваш, Евгений?

— Защо не? На малко ли чудеса съм ставал досега свидетел! — отвърнах аз.

При село Хетос, на две мили от Мелантиада, където се бе разположил на стан хан Заберган, Велизарий впрегнал хората си да изкопаят и оградят отбранителен насип — всеки боец забил по един от двата си кола в насипа, запазвайки втория за копие. Велизарий разположил отпред своите ветерани, сякаш били челен конен отряд на голяма, широко разгърнала се армия. Зад тяхната линия пехотата палела през нощта многобройни огньове по протежение на пет мили, а през деня (отдавна не беше падал дъжд) влачела по пътищата храсталаци и вдигала грамадни облаци прах.

През втората нощ в стана се получило важно съобщение, донесено от едно селянче. Пращал го пак Симеон, когото хуните бяха взели със себе си да ги води и да им превежда. В него се казвало, че Заберган разполага с малко повече от седем хиляди отбрани ездачи, тъй като останалите били потеглили за Гърция. Нападението щяло да бъде предприето на третия ден, понеже според техния календар той носел щастие.

— И според моя също! — извикал Велизарий. — Това е рожденият ден на жена ми Антонина.

Лагерът при Хетос бил укрепен допълнително с трънаци, а пред портите били пръснати палешници и брани, които да играят ролята на дяволски триноги. Ветераните си разменяли шеги, наричайки едната порта „Порта Пинция“, другата „Порта Фламиния“, а малкото възвишение на юг — „Мавзолей на Адриан“.

Заберган най-после разбрал, че срещу него няма войска, достойна да носи това име, а само грохналият Велизарий с шепа безразсъдни смелчаци, затова сметнал за достатъчно да изпрати две хиляди хуни, предвождани от брат му, да превземат ромейския лагер. Пътят им минавал през голяма, гъста гора, прорязана от тясна клисура — известно свърталище на разбойници, които причакваха тук плячката си, скрити в гъстите храсталаци от двете страни на пътеката. На това място Велизарий устроил засада. От едната страна на, пътеката се спотаили хората на Траян, от другата — тези на Туримут, а зад тях, по стръмните склонове, заела позиция неговата армия от „зрители“, както наричаше тази въоръжена с колове пехота.

Но по-добре да не удължавам излишно разказа си. Хуните се натъкнали на засадата, без изобщо да подозират за опасността. Тръбата изсвирила и Велизарий заедно с Улиарис ги нападнали внезапно с останалата част от войската. Най-отпред Андрей носел знамето. След копието дошъл ред на меча: Велизарий се биел в предната линия, като сечал и мушкал с обичайната си вещина. За миг знамето било застрашено, но Андрей убил хуна, който се опитал да го измъкне от ръцете му, като забил ножа си в корема му. Тогава Траян и Туримут нападнали в тил със своите хора, докато всеки един от „зрителите“ крещял, сякаш се намирал на надбягване с колесници, и тракал с кола по бутафорния си щит, като че ли горял от нетърпение да получи заповед за нападение. Българите се стъписали ужасени. Те не можели да употребят лъковете си на такова тясно пространство, нито да покажат майсторството си на ездачи. Били облечени само с кожени елечета, а това ги правело особено уязвими срещу яростните пристъпи на бронираните ветерани. Изведнъж те отстъпили и се втурнали неудържимо назад.

Велизарий се впуснал да ги преследва, без да обръща внимание на стрелите, с които хуните го обсипвали по време на своето бягство — конете му били добре защитени от импровизираните метални брони. Неговите собствени стрели поразявали много повече от тези на хуните. Врагът дал четиристотин убити, в това число и братът на Заберган, когото Улиарис пронизал с копието си още при първата атака. Останалите побягнали към Мелантиада с викове: „Назад, братя, назад! По петите ни са духовете на мъртвите — старци с огнени очи и развети бели коси!“ В безумната си скръб те раздирали лицата си с нокти.

Хан Заберган вдигна стана си и се оттегли с цялата си войска. Велизарий го преследваше неотстъпно. Той започна този бой само с триста въоръжени воини, а го завърши с петстотин. Новите попълнения бяха тракийски селяни, избрани между новобранците като по̀ свикнали с коне и с употребата на леки лъкове за лов; те получиха конете и оръжията на убитите българи. Велизарий даде само трима убити, макар че мнозина бяха ранени. Унигат, който се бе сражавал храбро с единствената си здрава ръка, умря от раните си няколко дни по-късно.

Велизарий изпратил следното съобщение на императора: „Подчинявайки се на твоите свещени заповеди, ние сразихме врага и сега го преследваме.“

Улицата ликуваше: всички възхваляваха Велизарий („Тази негова победа засенчва всички предишни!“), а в двореца цареше униние и огорчение.

Юстиниан извикал флотоводеца си и му казал:

— Разтоварвай корабите! Няма да заминаваме никъде.

Неговият шамбелан (не Нарзес, който беше още в Италия) викнал с престорено негодувание:

— Луди ли са гражданите, че отправят благодарности за своето спасение не към твоя славна светлост, който даде нареждане да се започне боят, а към Велизарий, който най-безотговорно допусна да изгубим Тракия, а сега едва ли не и столицата?!

Юстиниан писал на Велизарий: „Стига толкова. Остави хуните да си отидат с мир, без да даваш нови жертви в излишни сражения. Ще имаме нужда от тях във войните с останалите ни врагове. Ако продължиш да ги преследваш, ще изпаднеш в немилост пред нас.“

Велизарий се подчинил и пратениците на Юстиниан препуснали по-нататък към лагера на Заберган. „Послание от императора. Като последвахме примера на Божествения Христос, който някога, в земно тяло, наредил на своя слуга Петър да прибере ножа си, след като замахнал неустрашимо срещу един юдейски военачалник и го ранил, ние отзовахме своите войски. Заклеваме ви обаче в името на Христа — идете си с мир!“

Хан Заберган бил озадачен от това послание, но разбрал във всеки случай, че Велизарий е бил повикан обратно. Добил отново смелост, той продължи да пали и граби в Тракия през цялото лято. Наесен Юстиниан му предложи пари, за да си отиде, и Заберган, уплашен, че пътят му за отстъпление може да бъде отрязан от военни кораби, навлезли в Дунава от Черно море, подписа договора и се оттегли.

Тогава Юстиниан се зае усилено с възстановяването на Дългата стена на Анастасий, но не направи нищо за обучението на истински защитници. Царедворците завикаха: „Вижте само как Бащата на народа засрамва немарливите си пълководци!“

Когато Велизарий и неговите триста ветерани се върнаха през портата с водоскока, последвани от дворцовата стража и селяните, пеещи победни химни, те бяха посрещнати от въодушевеното гражданство с венци, палмови клончета и целувки. От двореца пристигна едно-единствено лаконично послание: „Сияйният Велизарий надвиши своите права, като взе коловете от нашата градина при Златната порта, без да има писменото съгласие на главния ни градинар. Коловете да бъдат върнати незабавно на мястото им.“ Последното изречение стана пословично в пивниците: ако някой направеше голяма услуга на съседа си, а последният започнеше да го упреква за някакво дребно провинение, обиденият благодетел възкликваше: „Ай, ай, милостиви господине, и коловете да бъдат върнати обратно!“

Сражението при Хетос се оказа последно за Велизарий; и нека никой не се съмнява в достоверността на думите ми, защото тези неща станаха не по някоя далечна граница, а съвсем наблизо, на по-малко от един ден път до един град с милионно население. Човек може да се поразходи някой следобед на кон, да разгледа клисурата и двата лагера — на хан Заберган при Мелантиада и на сияйния Велизарий при Хетос — и да се завърне в града, преди да е паднал мрак.

[1] Основоположник на религиозно-философско учение, разпространило се в Персия в края на V век. Маздак възприема основните положения на зороастризма, но проповядва също имуществено и социално равенство. Цар Гобад става негов последовател, в желанието си да отслаби властта на зороастрийското духовенство, но това едва не му струва престола. По инициатива на Хосроу Маздак и най-влиятелните му сподвижници са поканени в столицата през 528 година и избити заедно със семействата им. За тази си „заслуга“ Хосроу получава от зороастрийското духовенство титлата „Анушарван“. — Б.р ↑

[2] Прабългарски хан, предводител на племето кутригури. Нахлул във Византия през 558 г. и проникнал до Дългата стена, в Константинопол. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и четвърта
Последната неблагодарност

Как ще събера сега сили да разкажа за последната жестокост, след като нямам нито търпението, нито великодушието на онзи, който я понесе? Моят разказ стига до лето господне 564-то, през което Юстиниан навърши осемдесет години от рождението си и трийсет и седем от своето царуване. Империята живееше най-после в мир, но този мир приличаше на успокоението на болник след жесток пристъп на треска, когато никой не може да каже дали той ще се съвземе, или ще умре.

Императорът ставаше все по-небрежен към външния си вид и в говора си; сега този твърд поборник на православието, този неуморим гонител на еретиците изпадна сам във възмутителен еретизъм относно природата на Сина Божи.

Теодора бе застъпвала гледището, че тялото на Иисус Христос е било недостъпно за плътските страсти и слабости, че е било фактически нетленно, а следователно и нечовешко тяло, защото, казваше тя, присъщо на всяка обикновена плът е тлението, освен ако не се превърне в мумия, както това е ставало в Египет, или — по волята на случая — не замръзне в леден блок. Но съгласно православното схващане Иисус е живял, до Възкресението, в тленна човешка плът и да се отрече това, означава да се изпадне в монофизитизъм и да се принизява величието на жертвата, принесена от Иисус заради човечеството.

Юстиниан започна изведнъж да застъпва гледището на Теодора (на което винаги се бе противопоставял, докато тя бе още жива), като го представяше за свое собствено откритие. Той още помнеше добре нейните аргументи. С нарочен едикт василевсът заклейми привържениците на противоположното схващане като „поклонници на тленното“. Поиска от всички патриарси и епископи да се придържат към този нов член на Символа на вярата. Разтреперани, те помолиха за малко време да си помислят, но патриархът на Константинопол, задълбочен богослов и изключително честен човек, разкъса одеждите си и посипа главата си с пепел, възкликвайки:

— Тази ерес е по-страшна дори от монофизитската заблуда! Тя граничи с богохулството на мръсните манихейци, които твърдят, че двете природи на Сина Божи са противоречиви. Скъпи мои братя, та ако по време на тукашния си земен живот Иисус Христос е бил наистина безчувствен за всички страсти и слабости (както ни уверява негова светлост василевсът), как да си обясним прочутия плач за Лазар, стенанията му на кръста и молбата да го отмине чашата на страданието? Тези постъпки, засвидетелствувани от светите евангелисти, биха били лудост или преструвка, ако тялото на Иисус е било наистина от нетленна божествена субстанция!

Катедралните свещенослужители наклеветиха патриарха и той бе свален.

Велизарий не изрази никакво становище по тези въпроси. Когато Сергий, един от по-изтъкнатите сенатори, го запита какво мисли за тях, той отвърна:

— Достатъчно трудно е да живеем съобразно Христовите заповеди и без да се объркваме с философски разсъждения за неговата природа. По-скоро бих се заел да изучавам нрава на василевса.

Сергий се вгледа внимателно в очите му, чудейки се дали в тези думи не се крие остра сатира, но каза:

— Човече божи, колко поучително би било това!

Всеки ден Велизарий се явяваше пред императора в двореца, а когато аудиенциите се отменяха, той посещаваше именията си и ходеше на лов в тях. Остана все така сдържан в своите привички, щедър към бедните, обичан от приятелите си, а между него и моята скъпа господарка Антонина се разменяха думи само на любов и разбирателство. Господарката възприе християнските правила на поведение и по онова време се бе вече отказала от всичките си езически обичаи с единственото изключение на някои невинни талисмани против зъбобол, главобол и магия. Техният начин на живот бе така спокоен и благонравен, че те сякаш вървяха бавно ръка за ръка към гроба, без да се страхуват от други пречки и нещастия по своя път.

Юстиниан обаче изпитваше непреодолима омраза към Велизарий и се ужасяваше от мисълта, че може да умре и да остави заклетия си враг да се радва на слава и благоденствие. „Той ни ограби славата! — оплакваше се императорът. — Нашите неблагодарни поданици изпитват по-голяма почит към него, отколкото към свещената особа на своя василевс.“

Вероломният Прокопий, военен секретар на Велизарий по време на всички водени от него войни, писа в течение на няколко години подробна история за тях. Тъй като беше прям и със свадлив характер, далеч от всяка мисъл за ласкателство, той разказа горчивата истина, без да скрива почти нищо за предателството на този пълководец или за некомпетентността на онзи, отдавайки заслуженото на Велизарий заради многобройните му победи, спечелени въпреки огромните пречки. Прокопий не обвини пряко Юстиниан в капризност, некомпетентност, жестокост, мудност, вероломство или неблагодарност, но предаде историческите факти по такъв прям начин, че никой разумен читател не би пропуснал да си състави най-неблагоприятно впечатление за монарха и да се изпълни с най-голямо възхищение към пълководеца. Историята бе изпратена най-после на преписвачите в Александрия, които я размножиха. Тя се разпространи бързо, преди Юстиниан да разбере за нейното съществуване, пет-шест години преди сражението при Хетос.

Когато Прокопий научи за гнева на императора и си даде сметка, че го заплашва смъртна опасност, той съчини едно жалко прошение. В него молеше своя повелител да му повярва, че ако е написал нещо невярно, вината за това е на Велизарий, който му бил дал погрешни сведения, и обеща не само да прибере всички копия от книгата, но и да напише историческо съчинение във възхвала на великите дела на самия Юстиниан. Василевсът му прости, даде му пенсия и го издигна в ранг патриций. Прокопий внимаваше много да пише само с пренебрежение за предишния си господар, когото престана да поздравява на улицата, за да си запази благоволението на императора. Юстиниан бе обаче дълбоко разочарован, когато хвалебственото писание му беше най-после предадено. В него се говореше единствено за въздържаността, учеността и набожността му, за построените църкви и издигнатите укрепления. Той бе очаквал предишната история да бъде написана отново по съвсем различен начин, така че тъкмо василевсът, а не неговият поданик Велизарий да бъде възхвален за завоюването на Африка и Италия. Пенсията на Прокопий бе спряна.

Тогава в яда си Прокопий написа книга, изпълнена с клевети не само за Велизарий и господарката Антонина, но и за самия император и покойната Теодора. Понякога той казваше самата истина, друг път изопачаваше фактите, трети път направо лъжеше — както му диктуваше жаждата за мъст. (Дори аз, Евгений, бях споменат в този объркан разказ: твърдеше се например, че съм бил помагал на господарката да убие слугинята Македония, чийто език, според книгата, бил нарязан на малки парченца и хвърлен в морето.) Пред приятелите си Прокопий не пропускаше да се похвали: „Написах книга, която ще хвърли позорно петно върху имената на някои величия, отнесли се несправедливо към мен.“ Тази книга обаче той не показваше никому, тъй като очевидно я бе предназначил за потомството.

Есента след битката при Хетос бе организиран нов заговор за убийство на императора от страна на група сенатори, предвождани от Сергий и Марцел (същият, на когото императорът прости за участието му в предишния заговор на Артабан Арменеца). Конспирацията бе разкрита случайно и водачите бяха заставени да издадат имената на своите съучастници. Един от тези водачи бе Херодиан — пълководецът, който бе предал някога Сполетий на крал Тотила само за да ядоса Велизарий, а след това бе преминал към готите. След смъртта на Тотила той предаде Кума на Нарзес и получи прошка от Юстиниан. Когато Херодиан се завърна в Константинопол, Велизарий заведе съдебен иск срещу него и си върна петдесетте хиляди златни номизми, за които стана дума при разказа за предаването на Сполетий. За да избегне неминуемото смъртно наказание, сега Херодиан се откупи с фалшивото признание, че заговорът срещу живота на Юстиниан бил замислен от Велизарий. По негово предложение прокурорът Апион изпрати свои агенти в дома на Прокопий да търсят документи, изобличаващи Велизарий. Тук те намерили, заключена в един сандък, книгата с отмъстителните анекдоти. Апион я прочел и заплаши Прокопий, че ще бъде удушен заради оскърблението, нанесено на негово императорско величество, и че единственото му спасение е да даде показания, въз основа на които Велизарий да може да бъде осъден като предател. Прокопий се съгласил и получил обратно книгата си. Сега читателят ще разбере защо го нарекох „вероломният Прокопий“.

Апион дойде едно ранно утро в дома на Велизарий, придружен от двама придворни бързописци и от един отряд войници. Завариха го да играе на ръчна топка, след което се готвеше да се изкъпе в плувния басейн. И аз бях между играчите — пазех вратата. Велизарий поздрави любезно Апион и каза:

— Не си ли ти новоназначеният прокурор? Много рано ме посещаваш. Съгласен ли си да закусиш с нас, след като се изкъпя?

Апион отвърна с подчертана строгост:

— Работите на негово свещено величество не могат да чакат нито твоята и моята закуска, нито хладната баня. Облечи се незабавно, сияйни Велизарий! Имам заповед за твоето задържане по обвинение в държавна измяна. Войници, хванете тези слуги — те ще трябва да дадат показания.

Велизарий се обърна към мен:

— Евгений, запиши резултата от играта! Ще я довършим друг път. След това помоли твоята господарка, патрицианката Антонина, да слезе долу, когато това й бъде удобно.

Но те не ме оставиха да доведа господарката. Апион каза:

— Слугите на сияйната Антонина трябва също да бъдат задържани.

Велизарий се облече и покани Апион да влезе заедно с войниците в топлата стая, тъй като навън бе хладно. Там Апион прочете заповедта за задържане, която гласеше приблизително следното:

„До сияйния патриций Велизарий, началник на императорските конюшни, на дворцовата стража и на Източните войски, поздрав!

Велизарий, с настоящото ние, Юстиниан, твой император, те уведомяваме, че сме недоволни от теб, и настояваме да се подчиниш без съпротива на нашия служител, достопочтения прокурор Апион, когато дойде при теб с войниците си, за да те отведе под стража.

Многократно, в течение на дълги години, ти доказа, че си нелоялен и злонамерен поданик, загрижен повече за собствената си безопасност, богатство и слава, отколкото за свещените интереси на своя василевс, както се вижда от долуизброените факти.

Първо, през петата година от нашето царуване ти допусна половината от престолния ни град Константинопол да бъде разграбен и опожарен от разбунтувалата се тълпа, преди да предприемеш необходимите действия срещу нейните подстрекатели, предателите Ипатий и Помпей.

Второ, когато те изпратихме срещу вандалите в Африка, през шестата година от нашето царуване, ти замисляше и възнамеряваше да узурпираш нашата власт в този диоцез, но някои верни пълководци ни предупредиха за това и ние те отзовахме, преди да успееш да осъществиш злите си кроежи.

Трето, когато те изпратихме срещу готите в Италия, през осмата година от нашето царуване, ти умишлено пренебрегна писмените ни наставления и сключи мир с врага при условия, за които не те бяхме упълномощавали. Освен това ти влезе в тайна кореспонденция с готите и им предложи кандидатурата си за император на Запада, като отново възнамеряваше да узурпираш нашата власт, но ние отново ти попречихме. Ти се завърна в престолния ни град, като остави готите непобедени, с което ни създаде големи мъчнотии.

Четвърто, когато те изпратихме срещу персите, през тринайсетата година от нашето царуване, ти не пожела да се срещнеш с тях на бойното поле, като ги остави да се завърнат необезпокоявани и да разрушат нашия великолепен град Калиник.

Пето, през четиринайсетата година от нашето царуване, когато те изпратихме повторно срещу персите, ти пропусна да се възползуваш от отсъствието на царя, който в това време опустошаваше нашата територия в Колхида, не се прехвърли в Асирия, за да я разграбиш и да освободиш взетите в Антиохия пленници, макар че това съвсем не беше трудна задача, и не преряза пътя за отстъпление на царя от същата тази Колхида.

Шесто, през същата година ти изрече предателски думи срещу нашата многообична императрица Теодора, понастоящем блаженопочивша.

Седмо, през седемнайсетата година от нашето царуване, когато те изпратихме още веднъж срещу готите в Италия, ти не постигна никакъв съществен резултат, прахоса нашите средства и се завърна пет години по-късно, като остави готите да бъдат сразени най-после от вашия предан шамбелан Нарзес. От Италия ти ни писа думи, изпълнени с непокорство и заплахи, а след завръщането си взе участие в заговор срещу нашата особа, организиран от Артабан Арменеца.

Осмо, през трийсет и втората година от нашето царуване, след като бе занемарил нашите укрепления и поставените под твое разпореждане войски, с което поощри варварите да нахлуят в земите ни, ти си присвои произволно славата за отблъсването на хуните, падаща се на първо място на Всемогъщия Бог и след това на нас, също както по-рано се бе опитвал да си присвоиш славата на нашите завоевания срещу перси, вандали, маври, готи, франки и други народи, като се излагаше на показ пред столичната тълпа, чието благоволение се стараеше да спечелиш с щедрите си дарове.

С какво търпение и благосклонност се отнесохме ние към теб, колко пъти ти прощавахме наглите думи и постъпки!

Днес, в настоящата трийсет и седма година от нашето царуване, узнаваме, че си замесен в нов заговор срещу нашия живот. Нашите пълководци Херодиан и Йоан (наричан често Епикурееца) си признават, че си се опитал да ги отклониш от тяхната преданост към нас, а достопочтеният патриций Прокопий, бивш твой верен секретар, потвърди твоето участие в това гнусно престъпление. Всички те признаха, че си се споразумял с тях за деня, когато е трябвало да бъдем нападнати с мечове и убити в самата ни заседателна зала, докато седим на трона и носим свещените одежди на върховната власт. Те са се престорили, че приемат, но били обзети от страх и повториха твоите думи пред наши служители.

Знай прочее, предателю, че нашето височайше опрощение, което ти е било давано толкова често досега, трябва да бъде най-после оттеглено, защото престъпник, който е съгрешавал непрекъснато, докато къдрите му са били все още черни, и продължава да съгрешава и сега, когато къдрите му са вече бели, не може да бъде върнат в пътя на добродетелта. Би било проява на слабост от наша страна, ако продължим да прощаваме дори отвъд библейския предел на седемдесет пъти по седем.

Подчини се!“

Когато Апион завърши четенето, Велизарий го запита:

— Кой подготви тази заповед за подпис от негова светлост?

— Самият аз — отвърна Апион.

— Ако се съди по говора ти, ти си тракиец от околностите на Адрианопол. Струва ми се, че те познах, макар и оттогава да са изтекли много години. Не бяхме ли съученици при многоучения Малт?

Лицето на Апион почервеня, защото той не можеше да забрави какво жалко впечатление бе оставил у някогашните си училищни другари.

— Този въпрос е съвсем неуместен в случая — отговори той.

Ние домашните слуги бяхме хвърлени в затвора и подложени на мъчения един по един — роби и освободени, от най-младия прислужник до нас двамата с Андрей, вече почти седемдесетгодишни старци. Разпъваха ни на колело, биха ни с камшици, стягаха челата ни с въжета, слагаха краката ни в мангал с дървени въглища. За някои мъченията бяха по-жестоки, отколкото за останалите. Бях окован в една килия с Андрей, преди да ни подложат на измъчване. Той бе присъствувал на задържането на Велизарий и гореше от гняв срещу Апион:

— Прокурорът направи изключително славна кариера, докато неговият съученик предвождаше войските на императора — пачи пера, мастило, пергамент, покорство, подкупи! След двайсетгодишно пребиваване на поста резервен чиновник той е удостоен да бъде придворен бързописец, още двайсет години — и ето го помощник-началник на регистрационната служба. След още нет години той вече е прокурор, на когото се кланя раболепно цялата тази сган от преписвачи, вестоносци, пристави, тъмничари, полицаи. Дребните писарушки се хвалят пред другарите си: „Днес достопочтеният Апион ме удостои с усмивка и си спомни името ми.“ Сега подкупите се вземат, а не се предлагат, смирението е изоставено напълно. Той е вдъхващият страх и ужас главен мъчител — господарят на веригите, бичовете, колелата за разпъване, дамгите, които скоро ще изпитаме на собствения си гръб. — И Андрей продължи: — Тоя сополанко Апион! Още го виждам свит в един ъгъл на класната стая и отправил сърдит поглед към нас, задето не е получил кифла, като наказание, че не взе участие в боя със снежни топки срещу възпитаниците на манастира. О, кифло на раздора! Май трябва да накараме градоначалника да свали слона от неговия пиедестал и да постави на мястото му достопочтения Апион.

Андрей умря при мъченията, но за да ядоса Апион, не извика нито веднъж. Аз пък виках и крещях непрекъснато. Знаех, че по този начин моят мъчител или ще се почувствува задоволен, или ще му дойде до гуша и ще каже на роба: „Засега стига толкова, човече, разхлабвай въжетата!“ Виках все едно и също: „Да живее негово милостиво величество!“ и: „Не зная нищо, нищичко!“ Така се спасих. Няма да ви досаждам с описанието на телесните повреди, които ми бяха нанесени през този ден — моята личност е без значение.

Мъчителите ми непрекъснато питаха:

— Не си ли чул предателя Велизарий да разговаря с патриция Марцел и да произнася изменнически слова? Гледай, ето тук са записани думите, които другите домашни слуги са го чули да казва една вечер по време на ядене на твоята господарка. Сигурен ли си, че и ти самият не си чул същите тези думи? Те всички се заклеха, че и ти си бил там.

Отричах всичко и настоявах, че Велизарий е най-добрият, най-благият и най-почтеният човек на света. Други обаче признаха достатъчно неща, тъй като не устояха на мъченията.

Не присъствувах на процеса, който се състоя през месец януари при закрити врата. Казват, че Велизарий не отвърнал на нито едно от отправените му обвинения — само ги отрекъл. Обвинението в предателство не беше най-абсурдното — той бе обвинен в содомия с осиновения от него Теодосий и в блудство със заварената си дъщеря Марта. Поискал разрешение да подложи на кръстосан разпит свидетелите на обвинението Херодиан, Йоан Епикурееца и Прокопий, но Юстиниан, който ръководеше лично делото, отказал да му го даде. Разказват също, че като се опитвал да представи процеса за обективен и справедлив, императорът го запитал издевателски:

— Разполагаш ли с почтени свидетели, сияйни патриций, които би призовал да потвърдят, че не си предател?

А Велизарий отвърнал:

— Мога да посоча четирима.

— И кои са те? Присъствуват ли тук в столицата?

— Не, твоя светлост.

— Назови ги все пак.

— Гелимер, бивш крал на вандалите; Витигес, бивш крал на готите; Хосроу, велик цар на Персия, и Заберган, велик хан на българските хуни. Те знаят от собствения си горчив опит, че не съм предател!

Господарката Антонина бе обвинена като съучастничка. Казват, че когато била призована да се яви пред съда, тя заговорила несвързано, сякаш засегната вече от старческо слабоумие, и извадила на бял свят най-неприятни спомени за живота на Юстиниан, преди да стане император. Езикът й, по думите на очевидците, бил много странен и саркастичен. Антонина казала:

— Моята приятелка Теодора от увеселителното заведение на сините имаше едно пале, крайно лакомо и похотливо. Тя му говореше цяла нощ най-различни богословски безсмислици и го хранеше с парчета сурово месо. Това беше едно умилкващо се, нахално кученце, което бе готово да оближе всяка подметка в града и да подуши всяко улично ъгълче. Наричахме го Цезар, но преди това имаше някакво варварско готско име.

После продължила:

— Твоя милост, познавах навремето един дребен, усмихнат, розовобузест мъж, който извърши блудство с три поколения жени. (Имала е предвид благородната Хрисомало, нейната дъщеря и внучката й.) Той отправяше молитви към Велзевул и така и не се научи да говори добре гръцки. Ала аз се държах любезно с този дребен, усмихнат, розовобузест мъж, защото го съжалявах.

Юстиниан се разтревожил и побързал да приключи нейното дело:

— Тази благородна патрицианка е загубила ума си. Трябва да бъде поверена на лекарите. Не е в състояние да отговаря на отправените й обвинения.

Господарката обаче продължавала:

— Хубавиците от увеселителното заведение на сините се оплакваха от ненаситния лакомник все за едно и също. Разправяха, че искал от тях противоестествени неща, че бил стиснат, че смесвал духовния екстаз с екстаза на плътта, следователно се прекланял пред тленното, и че вонял на пръч.

— Изведете я, изведете я! — викнал Юстиниан с писклив глас.

— Едновременно на пръч и на тамян! Освен това нощем се подмокрял и имал брадавици по бедрата си.

Присъдите бяха обявени. Наказанията бяха различни. За някои смърт на дръвника, за други — смърт на въжето, а за трети — доживотен затвор. Херодиан и Йоан Епикурееца бяха помилвани.

Господарката бе затворена в Крепостта на покаянието, построена от Теодора в Хиерон, а имуществото й бе дадено във владение на църквата. Животът на Велизарий бе пощаден, но той бе лишен от всички почести и всички поземлени и парични имоти; не му се разрешаваше дори да получава помощ като ветеран. Постигна го и още едно ужасно отмъщение. Уви! Но нека го съобщя с едно изречение: светлината на двете му очи бе угасена същата тази нощ в Бронзовия палат с нажежени до червено игли.

Господарката, просната на един сламеник в болничното отделение на крепостта, прати да ме повикат в полунощ и ми каза:

— Евгений, страхът ти от императора по-голям ли е от твоята любов към мен и към многообичния ми съпруг?

— Какво искаш от мен, господарке? Само заповядай!

— Евгений, вземи лодка, пресечи Босфора и застани близо до Бронзовия палат, но без да те виждат. Бъди готов да станеш водач на моя скъп Велизарий, когато го освободят призори. Ще го пуснат много рано, преди улиците да са се изпълнили с народ.

Чаках на Августовия площад, недалеч от Бронзовия палат, дълги часове. Призори видях как двама пияни войници го изхвърлят грубо през портата. Единият от тях се провикна:

— А сега иди и си търси късмета, старче! Свободен си като птичка.

— Да! — извика другият. — Без пари, без дом, без очи, без слава!

Но един млад десетник излезе и им се скара:

— Вие сте като две зли животни, които никога не са вдигали глава от коритото с помия. Заповядвам ви веднага да отидете и да легнете по гръб върху настилката на Бронзовия палат. Взрете се в мозайките на тавана и разгледайте изобразените на тях битки. Ще видите големите победи при Десетия милиарнй и Трикамера, превземането на Неапол, отбраната на Рим, победата при Милвийския мост. От кого получава императорът на тези картини победните трофеи — царе, царства и всякакви най-високо ценени от монарсите съкровища? От същия този Велизарий, когото сега обиждате в неговата слепота, като му отричате всяка сянка от слава!

Велизарий обърна невиждащите си очи към десетника и каза:

— Тихо, добри човече! Нима един ненавиждан от императора човек трябва да бъде възхваляван от императорските войници?

А десетникът отвърна:

— Баща ми, воин от твоята лична конница, се би в Персия и Африка, и падна в Рим при защитата на мавзолея на Адриан. Като отричат славата ти, тези обесници позорят паметта на моя баща. Приеми това счупено копие, храбри човече, за да подкрепиш с него несигурната си крачка. Не ме е грижа дали някой ще ме чуе, когато казвам: „Славата не може да бъде угасена с нажежени игли.“

По празните улици се срещаха само боклукчии и бездомни просяци. Велизарий, стиснал тоягата в ръка, тръгна с многократни спирания по цветните мраморни плочки на Главната улица, следван от мен на известно разстояние. Когато стигна до статуята на слона, той спря да опипа с пръсти грубите крака на животното. Чух го да шепне несвързано: „Ето бегемота, който съм създал, както и тебе; той яде трева като вол. Краката му са като медни тръби; костите му са като железни пръти. Това е върхът на Божиите пътища.“

После започна да говори по-свързано, цитирайки пак от същата книга: „Ето, аз викам: неправда и никой не слуша; крещя, и съд няма. Той ми прегради пътя, и не мога да премина, и върху пътеките ми спусна тъма. Свлече от мен славата ми.“

Тогава се обадих тихичко зад него и казах:

— Господарю, аз съм Евгений Евнуха. Милата ми господарка Антонина ме изпрати тук да ти стана водач.

Той се обърна, протегна ръка да улови моята, притегли ме към себе си и ме прегърна. После ме запита разтревожен как е господарката и аз му предадох тъжните й уверения в любов. Докато вървяхме, Велизарий изяде белия хляб и плодовете, които тя му бе пратила за закуска.

Той поиска да го заведа в предградието Влахерна и тръгна с такава широка крачка през пустите площади и улици, че сякаш не аз, а той бе водачът. Никой не ни обърна внимание. Източният вятър донесе уханието на топъл хляб от градските фурни, което той долови, а когато минавахме през пристана в Зевгма, подуши с носа си и каза:

— Усещам мириса на канела, сандалово дърво и моряци. Тази слепота ще ме направи цяло куче.

Най-после стигнахме до манастира „Свети Вартимей“ във Влахерна. Велизарий почука с тоягата си на задната врата и един послушник му отвори.

Велизарий поиска да се срещне с игумена, но послушникът каза:

— Той се занимава със сметките си. Не мога да го безпокоя за такъв като тебе.

— Предай му, моля ти се — рече слепецът, — че името ми е Велизарий.

Послушникът взе това за шега и се засмя, защото Велизарий беше облечен с плебейска туника, замърсена от престоя му в тъмницата, а очите му бяха превързани с мръсен парцал.

— А пък моето е апостол Петър! — пошегува се послушникът.

Зад вратата ми се мярна монахът Улиарис, запътил се нанякъде по коридора. Извиках му:

— Брате Улиарис, идвай на помощ!

Улиарис изтича към вратата. Като видя каква участ е сполетяла Велизарий, той се разрида горчиво и възкликна:

— О, скъпи приятелю! О, скъпи приятелю! — Просто не можеше да намери други думи.

— Улиарис, любими мой другарю — каза Велизарий, — иди, моля те, при твоя преподобен игумен и вземи от него една моя вещ, която заех някога на неговия предшественик с уговорката да ми бъде върната, когато ми потрябва. Става въпрос за дървения тас за милостиня на свети Вартимей, вашия патрон — сега той ми е необходим.

Улиарис отиде при игумена, който отначало не искал да върне таса. Той възразил, че това било свещена реликва, която не бивало да бъде докосвана от мирянски ръце, освен това носела големи доходи на манастира, пък и императорът щял да се ядоса, като научи за проявеното към Велизарий милосърдие. Улиарис казал на игумена:

— Без съмнение Бог ще прокълне нашата обител, ако не върнем таса на законния му притежател, от чиято щедрост извлякохме толкова полза през последните трийсет години.

Най-после игуменът отстъпил, макар и против волята си, и дал на Улиарис ключа от украсеното със скъпоценни камъни ковчеже, в което се пазеше тасът. Улиарис излезе отново при нас и ни предаде свещения предмет.

Велизарий прокара пръст по издълбания надпис, повтаряйки на глас думите „бедност и търпение“. Улиарис бе все още тъй покрусен от скръб и удивление, че не можа да намери думи за сбогом. Той прегърна Велизарий и влезе отново в манастира.

Велизарий и аз се отправихме към предградието Девтерон през Златната порта. Спряхме при колоните на една църква, посветена на света Богородица. Велизарий седна да проси на стъпалата, но енорийският пазач не го позна и грубо го изгони. По същия начин бе посрещнат той и при църквите „Света Анна“, „Свети Георги“, „Свети Павел“ и „Мъченица Зоя“, тъй като енорийските пазачи вардят стъпалата пред църквите за определени професионални просяци, които им дават част от получената милостиня в замяна на тази привилегия.

Накрая Велизарий ме помоли да го заведа до манастира „Пророк Йов“ в близката околност, където го приеха най-после любезно. Един от заелите вече мястото си просяци го позна и се хвърли, ридаейки на врата му; това бе гвардеецът Туримут, изпаднал отново в нищета.

Велизарий седна, опря гръб на една от колоните в сводестата галерия и кръстоса крака. По това време улиците започнаха вече да се оживяват. Стиснал таса в скута си, той завика с ясен, горд глас:

— Подарете, за Бога! Подарете едно петаче на Велизарий! Подарете петаче на Велизарий, който пръскаше някога злато по тези улици! Подарете петаче на Велизарий, добри граждани на Константинопол! Подарете, за Бога!

При този странен зов, който приличаше повече на заповед, отколкото на молба, започна да се стича голямо множество. Всеобщото любопитство отстъпи място на всеобщо възмущение, когато в лицето на слепия просяк край пътя гражданите разпознаха своя герой и спасител. Скоро в таса заваля дъжд от пари — златните и сребърните монети се смесваха с медните. Макар че някои скриваха лицата си под плащовете, когато даваха своята лепта, мнозина мъже с ранг и положение, както и немалко жени не направиха опит да се прикрият.

Научили новината, скоро към тълпата се присъединиха и някои от неговите ветерани. Те застанаха до него като телохранители и не даваха на множеството да се струпа плътно наоколо му, така че хората минаваха един по един и даваха своя дар в знак на благодарност към Велизарий за спасението на столицата от хуните. Туримут донесе отнякъде една торба и щом тасът се напълнеше догоре, той изсипваше монетите в торбата и го връщаше отново на Велизарий. Преди да се свечери, бяха минали четирийсет хиляди души и се събраха много торби с пари. А Велизарий продължаваше да се провиква напевно: „Подарете петаче на Велизарий, добри граждани на Константинопол! Подарете, за Бога!“ Всеки даваше според възможностите си — бедните старици и децата пускаха по един-два фолиса; дори блудниците го даряваха със сребърни монети от припечелените през изтеклата нощ пари. Един човек донесе голям златен медал с думите: „Чии са образът и надписът?“ Това беше един от медалите, изсечени след завоюването на Африка и провъзгласяващи Велизарий за „Ромейска слава“.

Когато Юстиниан разбрал какво става, той се ядосал и обезпокоил. Възбуждението на тълпата нарастваше непрестанно, по улиците се чуваха изменнически призиви, а пред двореца изразите на недоволство добиваха застрашителни размери. По стените на обществените сгради се появиха набързо надраскани с тебешир надписи, като „Justinmnus ab iniustitis“ („Юстиниан, наречен така заради своята несправедливост“), на латински, и „Слепият Самсон погуби един цар и неговия двор“ на гръцки.

Юстиниан изпратил бързо да повикат шамбелана и наредил да бъде написан едикт за помилване, който той подписал и с който връщаше на Велизарий всичките му титли й имущества. Слепецът бе съпроводен от почетната свита на своите ветерани до дома си. Той раздели между тях събраната милостиня — по двеста златни номизми на всеки един, — а тасът бе върнат на игумена на манастира.

Господарката Антонина бе също освободена от Крепостта на покаянието. Няколкото седмици, които оставаха още на Велизарий, преминаха в безоблачно спокойствие. Господарката Антонина бе неотлъчно до него. Всеки ден го посещаваха трима-четирима от ветераните да си побъбрят за старото време, като се редуваха помежду си. Беше му забравено да напуска имението си, защото Юстиниан се страхуваше от народа, но той стана обект на такова внимание, толкова много хора искаха да го посетят, че приличаше по-скоро на владетел, приемащ верните си поданици, отколкото на осъден изгнаник.

Велизарий почина по време на сън в тринайсетия ден на месец март, лето господне 565-то. Когато го обличаха за погребението, силно впечатление направи липсата на каквито и да било белези от многобройните кървави битки, водени от него из целия свят. Господарката Антонина прие спокойно смъртта му, както би пожелал и самият той, и каза:

— Така е, единствените си рани той получи от ръката на собствения си император.

Преди да изтече годината, на тринайсетия ден на месец ноември, умря от гангрена и Юстиниан. Къде е отишла душата на всеки един от тях — по този въпрос нека спорят християните. Казват обаче, че краят на Юстиниан бил отвратителен и зловещ — когато най-после душата му се отделила с вик на ужас от тялото, гласът на бащата на лъжата прокънтял из дворцовите покои в злокобна пародия на Свещеното писание: „Този е моят възлюбен Син, в когото е моето благоволение.“

Така желанието на Юстиниан да надживее смъртния си враг Велизарий се изпълни. Ала от четиримата толкова тясно свързани помежду си герои на това повествование — Юстиниан, Теодора, Велизарий и Антонина — най-дълговечна се оказа моята любима господарка. След смъртта на Велизарий тя заживя много уединено и тихо — скоро аз останах единственият човек, с когото разменяше по някоя дума. Накрая поиска от мен да я заведа в манастира, където дъщеря й Йоанина бе станала вече игуменка. Тук, малко след като се помири с Йоанина, тя си отиде от този свят. Всичките си пари, с изключение на една напълно достатъчна за моите нужди годишна рента, Антонина завеща на същия този манастир.

А аз надживях дори и Нарзес. Нека разкажа за неговия край, и свършвам. След смъртта на Юстиниан престолът бе наследен от Юстин — не братовият му внук Юстин, синът на Герман, а един по-възрастен братовчед, син на сестрата на Юстиниан Вигиланция. Тогава срещу Нарзес, който продължаваше да бъде префект на Италия, постъпи оплакване от една делегация италийци, пристигнали при Юстин в Константинопол. Нарзес бе управлявал добре и с твърда ръка, но страната беше толкова бедна, че събирането на данъците не можеше да не се почувствува като насилнически акт. Юстин се съгласи да отзове Нарзес и писа в Италия, че Нарзес трябва да бъде освободен от отговорния си пост поради напреднала възраст. Нарзес отстъпи властта и титлата на някой си Лонгин, напусна двореца в Равена и се оттегли в една вила близо до Неапол. Тук той получил обидно лично писмо от София, внучката на сестрата на Теодора — Анастасия, станала сега императрица. В него София отбелязвала с подчертана жестокост, че Нарзес бил сторил добре, като предоставил военното изкуство на мъжете, и го приканвала да се върне към предишното си занимание — предене на вълна заедно с момите в двореца. Причината за това злонамерено послание бе едно незабравено оскърбление от страна на някогашния шамбелан.

Когато Нарзес прочел писмото, той се провикнал:

— Такава нишка ще изпреда на нейна светлост, че цял живот няма да може да я разпреде!

И запреде нишката на интрига с врага отвъд северната граница. (Може и да не ми повярвате, но макар и деветдесет и четири годишен, Нарзес бе така деен умствено и физически, както са малко мъже на петдесет. На деветдесет и една годишна възраст той спечели голяма победа срещу разбунтувалия се патриций Видинус и подкрепилите го франки и алемани.)

Юстин знаеше, че дивите лангобарди замислят да нахлуят в Италия, и държеше много славата за отблъскване на тяхното нападение да се падне на неговия приятел Лонгин, новия префект на Италия, но Нарзес бе твърдо решил да си отмъсти на императрица София и изпрати следното послание до лангобардския крал Албоин: „Императорът ме отстрани от върховното предводителство и с това предостави беззащитните плодородни поля на Италия на твоите неустрашими воини.“

Не след дълго това германско племе нахлу в Италия през прохода Бренер. Нарзес писа на Юстин, предлагайки да отблъсне Албоин, ако бъде върнат незабавно на командния си пост, обаче Юстин не му обърна внимание. Тогава лангобардите, на които Лонгин не бе достатъчно решителен да се противопостави, заграбиха цяла Италия на север от река Падус и продължават да я владеят до ден-днешен.

Нарзес умря от угризения на съвестта.

Какво бих могъл да кажа накрая за търпеливото покорство, с което Велизарий посрещаше жестокостта и капризите на своя повелител Юстиниан? Някои бяха на мнение, че това негово държане го поставяше много по-високо в морално отношение от обикновения човек, а според други то го принизяваше далеч под него, правейки го да изглежда като най-жалък страхливец. По този въпрос би могло да се спори безкрайно. За мен много по-важно от пустословните философски препирни е личното ми впечатление от възгледите на самия Велизарий. Защото той не одобряваше нито африканските донатисти, които отказваха да получат светото причастие от ръката на някой разпътен свещеник и държаха да го приемат единствено от пастир с неопетнена репутация, нито политическите донатисти, които се смятаха в правото си да критикуват по-висшестоящите и разваляха всичко със своето непокорство и невежество. В качеството си на домашен слуга аз съм убеден, че характерът на един човек се проявява най-неприкрито в неговото отношение към слугите: то отразява достойнството в неговото поведение към собствените му началници. Велизарий беше според мен най-благородният господар, който е имал някога някой слуга.

Трябва да се отбележи още нещо: макар че Юстиниан се отнасяше направо отвратително към Велизарий, той нито веднъж не дръзна да му нареди нещо, което да е в очевидно несъгласие с Божиите закони, защото знаеше, че Велизарий нямаше по никой начин да се подчини, тъй като поставяше заповедите на Бога над всяка човешка заповед.

Нека добавя и това, че въпреки предполагаемите си връзки с Велзевул, Юстиниан беше крайно ревностен защитник на християнската вяра. Той се отдаваше на нощни бдения, постеше, строеше и даряваше богато манастири и църкви, осъждаше остро безбожието, укрепваше светската власт на епископите… и спазваше най-сериозно ироничния призив на Иисус да подложим и другата си буза на онзи, който ни е ударил плесница. Така той дари щедро хан Заберган, който опустоши цяла Тракия, издигна в ранг патриций убиеца Артабан; въздаде почести на такива доказани предатели като Херодиан и Йоан Епикурееца. След смъртта на Теодора василевсът повика от Александрия в столицата дори стигналия до просешка тояга Йоан Кападокиеца и отново го приласка. Да, към злосторниците императорът проявяваше необикновено великодушие. С честните хора обаче не знаеше как да постъпва — християнската доктрина учи много подробно как да се отнасяме към грешниците, потисниците, клеветниците и предателите, но не казва почти нищо за това как да възнаградим непринудената добродетелност. (По-душеспасително е да даваш, нежели да получаваш — да простиш, нежели да получиш прошка.) Така Юстиниан награди със смъртна присъда Ипатий заради честното му поведение по време на въстанието Ника, отнасяше се с подозрение и мнителност към благородния Герман, а към Велизарий изпитваше направо сатанинска злоба. Това, което искам да кажа, е, че Велизарий съжаляваше Юстиниан заради желанието му да бъде християнин и неумението му да постигне тази своя цел.

Според Евангелието веднъж Иисус Христос разказал за загубената овца, намерена най-после от пастира, и изказал поуката, че на небесата има повече радост за един каещ се грешник, нежели за деветдесет и девет праведници, които нямат нужда от покаяние. Без съмнение и тук Иисус е говорил с ирония, като под „праведници“ е разбирал всъщност подлите и самодоволни фарисеи. Но на стари години Юстиниан изтълкува по съвсем абсурден начин тази притча — той, изглежда, реши, че пастирът трябва да обижда и тормози единствената овца, останала — вярна на дълга си в стадото, вместо да се запилее нанякъде с деветдесет и деветте си покварени дружки, и извлече поуката, че небесата са възмутени, когато и друг, освен самия Син Божи, проявява непоколебима честност и неподкупност. Този възглед не е нещо необичайно в средите на мнозина изтъкнати богослови, даващи си много добре сметка за своите собствени грешни помисли.

„При старите богове — казваше предишният ми господар Дамокъл не без известно преувеличение — добродетелта била винаги възнаграждавана, а безчестието — осъждано сурово. Кръстът на разбойниците бил без позлата и скъпоценни камъни и хората не се отдавали с наслада на самоунижение.“ Но нека всеки вярва онова, което му харесва. И ако читателят се окаже обикновен поклонник на добродетелта, а не някой самоцелно влюбен в споровете богослов лицемер или извратен аскет, този разказ няма да го подразни, а само ще го утвърди в неговите добродетели. Защото сияйният Велизарий притежаваше тъкмо такава преданост към добродетелността — и тя никога не го напусна. Онези от вас, за които евангелският разказ има историческа достоверност, може би ще кажат, че по време на съда пред Юстиниан Велизарий се е държал почти както Учителя пред Пилат Понтийски, управителя на Юдея, когато е бил обвинен в съвсем същото престъпление, а именно държавна измяна към империята, и че е понесъл не по-малко търпеливо страданията.

Толкова прочее за тия неща.

Азбучен показалец на старите географски названия

Абидос — град на Мраморно море

Аворас — река в Месопотамия

Аври — планини в Северна Африка край Картаген

Адрианопол — град във Византия, дн. Одрин

Аксум — град в Етиопия

Албански възвишения — в близост до Рим

Алфей — река в Елида, Пелопонес, на която е разположена Олимпия

Андалусия — област в Иберия (Испания)

Анкона — град, дорийска колония в Италия

Антиохия — град, най-значителният център на елинистическа Сирия

Аракс — река в Персармения

Ариминий — град в Италия, дн. Римини

Аскулум — град в Италия, дн. Асколи

Атирас — река в близост до Константинопол

Ауксимум — град в Италия, дн. Осимо

Баград — река в Северна Африка

Бактрия — област в Персийската държава

Барбалис — град в Сирия

Беневент — град в Италия, дн. Беневенто

Берея — град в Месопотамия

Бон — нос в Северна Африка, дн. Ет-Тиб в Тунис

Бостра — град в Трансйордания на източната граница на Византия

Брундизий — град в Италия, днес Бриндизи

Була — град в Северна Африка

Бухара — град в Средна Азия

Волзиний Ветерес — град в Италия, дн. Орвието

Гавлос — остров в Средиземно море, дн. Гозо

Галия — античното название на областта, заемана днес от Франция

Грасе — град в Северна Африка

Дара — важна крепост по границата между Византия и Персия

Дирахий — пристанище на Адриатика, дн. Дуръс в Албания

Дубис — град в Персармения

Едеса — град в Месопотамия

Емилия — област в Италия

Ерзерум — град в Ромейска Армения

Етрурия — област в Италия, дн. Тоскана

Ефес — голям град на йонийското крайбрежие на Мала Азия

Закинт — един от Йонииските острови в Адриатика

Зевгма — град на р. Ефрат

Иверия — западна провинция в Персия

Йопа — град на Средиземно море, дн. Тел Авив

Кадикс — град на Гибралтарския проток

Казилин — град в Италия

Калабрия — област в Италия

Калиник — град на р. Ефрат

Кампания — област в Италия

Кана — град в Апулия, където в 216 г. пр.н.е. Ханибал нанася катастрофалното поражение на римската армия

Капуа — град в Кампания, Италия

Каркемъш — град на р. Ефрат

Картаген — град в Северна Африка

Катана — град в Италия, дн. Катаня

Кесареви извори — град в Северна Африка

Кесария — град в Сирия

Кизик — град в Мала Азия

Киликия — област в Мала Азия

Клузиум — град в Италия, дн. Киузи

Колхида — антично име на Черноморското крайбрежие на днешна Грузия

Комум — езеро и град в Италия, дн. Комо

Константина — град в Месопотамия

Котрона — град в Италия, дн. Котроне

Ктезифон — град на р. Тигър, столица на Персия по времето на Сасанидите

Кума — град в Италия

Лигурия — област в Северна Италия

Лилибей — град в Сицилия, дн. Марсала

Липарски острови — в Средиземно море, северно от Сицилия

Мегара — град близо до Коринтския провлак в Гърция

Медиолан — град в Северна Италия, дн. Милано

Мелантиада — град във Византия

Мелита — остров, дн. Малта

Мембреса — град в Северна Африка

Месански пролив — между Сицилия и Италия, дн. Месински пролив

Нарния — град в Италия, дн. Нарни

Низивис — град в Месопотамия

Никея — град на Мраморно море

Ниневия — древната столица на Асирия

Нумидия — област в Северна Африка

Оронт — река в Сирия

Остия — пристанището на Рим

Падус — река в Северна Италия, дн. По

Панорм — град в Сицилия, дн. Палермо

Патавиум — град в Италия, дн. Падуа

Пелузий — град в Египет

Пеней — река в Гърция

Пентапол — букв. Петоградие в Киренайка, Северна Африка, на запад от Египет; в него влизали градовете Арсиноя, Кирена, Апогония, Береника и Птолемаида

Перинт — град в Гърция

Перузия — град в Италия, дн. Перуджа

Петра — град в Колхида

Пизарум — град в Италия, дн. Пезаро

Пиценум — област в Италия

Плаценция — град в Италия, дн. Пиаченца

Помпейополис — град в Киликия

Понт — диоцез по северното крайбрежие на Мала Азия

Равена — град в Североизточна Италия, столица на Римската империя в V в.

Регил — езеро в Италия

Региум — град в областта Калабрия, Италия, дн. Реджо

Рубикон — река в Северна Италия

Руфиниана — предградие на Константинопол

Саламин — остров в Егейско море, край който елините нанесли решително поражение на персите в 480 г. пр.н.е.

Салерн — град в Италия, дн. Салерно

Сангарий — река в Мала Азия

Сарнум — град в Италия, дн. Сарно

Северозападна Африка — географско понятие, обхващащо земите на днешно Мароко

Селевкия — град в Сирия

Септум — град в Северозападна Африка, дн. Сеута в Мароко

Сике — селище на отсрещния бряг на Златния рог

Сисавран — град в Асирия, принадлежащ на Персия

Спалатум — град в Италия, дн. Спалато

Сполетий — град в Италия, дн. Сполето

Сулект — град в Северна Африка

Тарент — град в Италия, дн. Таранто

Тация — град в Италия

Терацина — град в Италия, дн. Терачина

Тесалоника — град в Македония, дн. Солун

Тибур — град в Италия, дн. Тиволи

Тива — град в Гърция, Беотия

Трикамера — град в Северна Африка

Тудер — град в Италия, дн. Тоди

Тунис — езеро в Северна Африка

Урбинум — град в Италия, дн. Урбино

Фавенция — град в Италия, дн. Фаенца

Фезуле — селище в Италия, дн. Фиесоле

Фирмум Пиценум — град в Италия, дн. Фермо

Фуцинус — езеро в Италия, дн. Фучине

Хадрумет — град в Северна Африка

Халкида — град на о-в Евбея, център на много елински колонии

Хелеспонт — елинското име на Мраморно море и Дарданелите

Херкулесови стълбове — елинското име на Гибралтарския пролив

Хетос — село във Византия

Хиераполис — град в Мала Азия

Хиос — остров в Егейско море срещу Мала Азия

Хипон Регий — град в Северна Африка

Цертумцеле — град в Италия, дн. Чивита Векия

Цирцезиум — град в Месопотамия

Чермен — град в Тракия

Мерни единици

Стъпка — 29,6 сантиметра

Лакът — (1,5 стъпки) 44,4 сантиметра

Крачка — (5 стъпки)

Миля — (1000 крачки) 1,481 метра

Югер — 0,853 хектара

Либра — (12 унции) 327,5 грама

Приложения

Империя на Юстиниан: Източно Средиземноморие

Империя на Юстиниан: Западно Средиземноморие

Карта на Рим през VI век

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.